Справа № 510/852/25
Провадження 2/510/1356/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2026 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.
при секретарі – Іванової Н.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07.09.2024 р. він домовився із відповідачкою про купівлю житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельної ділянки розміром 0,0337 га (кадастровий номер 5124110100:02:007:0453), цільове призначення якої- для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим був укладений договір купівлі – продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Сторони домовились про усі суттєві умови договору, відбулось повне виконання договору, однак відповідачка ухиляється від посвідчення укладеного договору купівлі – продажу у нотаріальному порядку.
Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, представник позивача, адвокат Аждер В.А. направив до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. 
Відповідачка у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про визнання позовних вимог, в якій також просила розглянути справу у її відсутності. 
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.
Судом в ході судового розгляду справи були дослідженні: нотаріально не посвідчений договір купівлі – продажу від 07.09.2024 р., згідно якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купив житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку розміром 0,0337 га (кадастровий номер 5124110100:02:007:0453), для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; акт приймання-передачі майна за договором купівлі-продажу від 07.09.2024 р.; розписка ОСОБА_2 від 07.09.2024 р.; пропозиція-звернення до ОСОБА_2 від ОСОБА_1 ; витяг з Державного реєстру речових прав № 4023755786 від 05.11.2024; технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 ; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.05.2015 р. з кадастровим планом земельної ділянки; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №297241756 від 01.02.2022 р.; паспорт ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Дослідивши надані докази, судом встановлено, що 07.09.2024 р. ОСОБА_1 домовився із відповідачкою про купівлю житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельної ділянки розміром 0,0337 га (кадастровий номер 5124110100:02:007:0453), цільове призначення якої -для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач, через деякий час, запропонував відповідачці привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. Однак, з`ясувалось, що у відповідачки відсутня державна реєстрація права власності на житловий будинок. Про існування цих обставин, позивачу, до укладення договору купівлі – продажу, не було відомо. Відповідачка узяла на себе зобов`язання оформити правовстановлюючі документи на житловий будинок згідно з вимогами діючого законодавства. 
Згідно досліджених у судовому засіданні матеріалів справи відповідачка зареєструвала права власності на вищевказаний житловий будинок 05.11.2024 р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 4023755786 від 05.11.2024 р. 
Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду докази в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. 
Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі – продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передав відповідачці обумовлену суму коштів, а відповідачка передала позивачці нерухоме майно та ключі від нього. Відповідачка жодного разу не висувала вимоги щодо повернення об`єктів нерухомості, не заперечувала проти визнання права власності за позивачем, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи.
Згідно норм ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. 
Згідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України, вбачається, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. 
Так, позивач набув право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідачки, яка фактично не мала права його відчужувати на той період, оскільки не оформила правовстановлюючі документи, згідно з вимогами діючого законодавства.
Право власності на земельну ділянку розміром 0,0337 га (кадастровий номер 5124110100:02:007:0453), для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , позивач набув в порядку ст. 220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, але відповідачка ухилилася від його нотаріального посвідчення після оформлення правовстановлюючих документів згідно з вимогами діючого законодавства.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. 
Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачкою, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, право власності на житловий будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку розміром 0,0337 га (кадастровий номер 5124110100:02:007:0453), для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
Виходячи з вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 50, 58, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 328,220,330, 388, 397 ЦК України, -
В И Р І Ш И В :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП:  НОМЕР_1 ) право власності на нерухоме майно:
житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ;
земельну ділянку розміром 0,0337 га з кадастровим номером 5124110100:02:007:0453, цільове призначення якої-для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя К.В. Сорокін