ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2635/26 Справа № 206/3226/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малихіна В.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Константинов Роман Дмитровича, на рішення Самарського районного суду м.Дніпра від 04 листопада 2025 року у складі судді Малихіної В.В. у цивільній справі № 206/3226/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “С.М.І.Т.”, приватного акціонерного товариства “Українська страхова компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп”, третя особа — ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, –
ВСТАНОВИЛА:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, пред`явленою до ТОВ “С.М.І.Т.”, визначивши третьою особою ОСОБА_2 , на предмет стягнення з ТОВ «С.М.І.Т.» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 28722,54 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн, а всього 33722,54 грн, та враховуючи подання позивачем у липні 2025 року заяви про збільшення позовних вимог, де предмет позову визначений позивачем у вигляді стягнення з ТОВ “С.М.І.Т.” в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 28722,54 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000 грн, а всього 48722,54 грн.
08 вересня 2025 року позивач надіслав на адресу суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на його користь страхове відшкодування у розмірі 35542,50 грн; стягнути з ТОВ «С.М.І.Т.» на його користь матеріальну шкоду у розмірі 42512,91 грн, моральну шкоду у розмірі 20000 грн, стягнути з відповідачів судові витрати по справі, що складаються з суми сплаченого судового збору, витрат по оплаті послуг судового експерта та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн.
10 вересня 2025 року ухвалою суду було залучено до участі у справі в якості співвідповідача ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншунарс Груп».
Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 26 березня 2025 року о 14 год 40 хв по вул. Семафорній, 32 в м. Дніпрі сталася дорожньо-транспортна пригода внаслідок порушення ПДР водієм ОСОБА_2 , а саме, автомобіль Мерседес Бенц Спрінтер 313, державний номер НОМЕР_1 під керуванням останнього здійснив наїзд на припаркований на узбіччі автомобіль Шкода Фабія, державний номер НОМЕР_2 , який належить позивачу. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП та на нього накладене стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн. Водій ОСОБА_2 на момент скоєння ДТП перебував в трудових відносинах з ТОВ «С.М.І.Т.», де працював в якості водія маршрутного таксі. Після ДТП належний йому автомобіль був оглянутий спеціалістом страхової компанії, що підтверджується актом огляду транспортного засобу. Згідно акту були встановлені пошкодження автомобіля та складена ремонтна калькуляція № 25-1290273 від 29 березня 2025 року. Згідно ремонтної калькуляції вартість ремонтних робіт складає 5750 грн; вартість фарбування - 16454,63 грн; вартість запасних частин - 41032,20 грн, а всього 63236,83 грн. Однак, позивач вважає, що з вартості запасних частин було вираховано їх зношення в розмірі 70% та сума вартості запасних частин зменшена на 28722,54 грн, а загальна сума відшкодування шкоди склала 34514,29 грн. До цього часу його автомобіль не відремонтований, оскільки фактичні витрати, які він має зробити для відновлення стану його автомобіля після ЖТП, тобто, придбання запасних частин складають 41032,20 грн, а його страховою компанією відшкодовано лише 12309,66 грн, що позивач вважає порушенням його майнових прав, відновлення яких відшукує по суду. 
Рішенням Самарського районного суду м.Дніпра від 04 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «С.М.І.Т.», ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншунарс Груп», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «С.М.І.Т.» на користь позивача  ОСОБА_1  моральну шкоду у розмірі 5000 грн, а також витрати пов`язані з розглядом справи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 1600 грн, а також сплаченого судового збору у розмірі 96 грн 90 коп, а всього 6696,90 грн.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено (а.с.163-167). 
Рішення суду мотивовано частковою доведеністю позивачем позовних вимог, пред`явлених до ТОВ “С.М.І.Т.” щодо відшкодування моральної шкоди та судових витрат на правничу допомогу разом із судовим збором, враховуючи, що факт перерахування ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ» на користь позивача страхового відшкодування у розмірі, погодженому між ними, свідчить про виконання страховиком свого зобов`язання з виплати страхового відшкодування та про відмову потерпілого від одержання відшкодування в більшому розмірі. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 у грудні 2025 року в системі “Електронний суд” через свого представника — адвоката Константинова Р.Д. подав апеляційну скаргу (а.с.171-184), де просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги, обґрунтовуючи це тим, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги висновок експерта, який підготовлений для подання до суду та де експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384,385 КК України. Саме в цьому висновку міститься дійсна вартість матеріальних збитків з урахуванням зносу у 70 056,79 грн, а вартість відновлювального ремонту без урахування зносу 112 569,70 грн, що відповідає вимогам ст. 102,106 ЦПК України. Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції при відмові у задоволенні вимог щодо стягнення матеріальної шкоди не врахував вимог ст. 22,29 ЗУ “Про ОСЦПВВНТЗ” та невиконання страховою компанією свого обов`язку у повному обсязі, як і не надав уваги відповідальності роботодавця винної у ДТП особи у вигляді різниці між страховою виплатою та дійсним розміром шкоди, встановленим висновком експерта. Скаржник наголошує ще і на тому, що судом першої інстанції безпідставно зменшено розмір моральної шкоди, яку він поніс внаслідок ДТП.
Представник відповідача ПАТ “УСК “Княжа Вієнна Іншуранс Груп”, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у грудні 2025 року подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, в рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що скаржник особисто узгодив з відповідачем розмір страхового відшкодування, про що підписав заяву. Вважає, що відповідальності перед позивачем у відповідача немає, адже страхове відшкодування у розмірі 34 514,29 грн йому було виплачено, що він і визнає у своєму позові.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним розмір моральної шкоди, що належить відшкодувати відповідачу ТОВ “С.М.І.Т.”, а в іншій частині вимог дійшов висновку про відсутність обов`язку у страхової компанії перед позивачем та у ТОВ “С.М.І.Т.” щодо відшкодування різниці матеріальної шкоди, що не була покрита страховиком. Суд першої інстанції керувався при розгляді справи положеннями ст.23,993,1166,1167,1188,1194 ЦК України. 
Колегія суддів повністю погоджується як зі встановленими обставинами справи, так і з висновками суду першої інстанції.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 26 березня 2025 року о 14 год. 40 хв по вул. Семафорній, 32 в м. Дніпро сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль Мерседес Бенц Спрінтер 313, державний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , який порушив правила дорожнього руху, здійснив наїзд на припаркований на узбіччі автомобіль Шкода Фабія, державний номер НОМЕР_2 , який належить позивачу.
Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року водій ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП та на нього накладене стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 850 грн. 
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ТОВ "С.М.І.Т." - Мерседес Бенц Спрінтер 313, CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 , забезпечена в ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп".
Після дорожньо-транспортної пригоди належний ТОВ "С.М.І.Т." автомобіль був оглянутий спеціалістом страхової компанії, що підтверджується актом огляду транспортного засобу. Згідно акту були встановлені пошкодження автомобіля та складена ремонтна калькуляція № 25-1290273 від 29 березня 2025 року. Згідно ремонтної калькуляції вартість ремонтних робіт складає 5750 грн; вартість фарбування - 16454,63 грн; вартість запасних частин - 41032,20 грн, а всього 63236,83 грн. Однак, з вартості запасних частин було вирахувано їх зношення в розмірі 70% та сума вартості запасних частин зменшена на 28722,54 грн, а загальна сума страхового відшкодування склала 34514,29 грн.
02 квітня 2025 року позивачем було підписано заяву щодо досягнення згоди в частині розміру та способу здійснення страхового відшкодування, а відповідачем було виплачено вищезазначену страхову суму.
Також судом першої інстанції встановлено, що позивачем підготовлено для подання до суду висновок експерта № 10301 за результатами проведення експертного авто товарознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку від 21 липня 2025 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику атомобіля «Skoda Fabia», з урахуванням зносу становить 70056,79 грн, а вартість відновлювального ремонту без урахування зносу складає 112569,70 грн.
Таким чином, факт перерахуваня ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ» на користь позивача страхового відшкодування у розмірі, погодженому між ними, свідчить про виконання страховиком свого зобов`язання з виплати страхового відшкодування та про відмову потерпілого від одержання відшкодування в більшому розмірі.
Суд першої інстанції, з`ясовуючи характер спірних правовідносин, вірно встановив предмет спору, фактичні обставини справи та норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються, з чим погоджується і колегія суддів.
Відповідно до частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. 
Постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 554/4401/22 встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. 
Колегія суддів, не погоджуючись із доводами скаржника щодо безпідставною відмови у вимогах до страховика, відзначає, що у постановах ВС/КЦС від 10 червня 2020 року № 333/2096/17 та постанові ВС в справі № 569/13697/15-ц зазначено, що стягуючи зі страховика на користь позивача різницю між страховою виплатою та розміром шкоди, який доводив позивач, суд першої інстанції викладеного вище не врахував та дійшов необґрунтованого висновку про покладення на страховика обов`язку такої виплати з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із погодженим із власником розміром страхового відшкодування. 
Зазначені обставини щодо погодження позивачем розміру страхового відшкодування зі страховиком, що повністю доведено, мають наслідок відсутності у відповідача ТОВ “С.М.І.Т.” у відшкодуванні збитків, які не покриті страховою виплатою, адже до роботодавця винної у ДТП особи не перейшли деліктні зобов`язання, враховуючи повну виплату страхової суми страховиком.
Доводи скаржника щодо безпідставного неврахування наданого ним висновку експерта колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки, в силу ст. 34 ЗУ “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” у позивача не було підстав для встановлення розміру шкоди самостійно, враховуючи погодження такого розміру зі страховиком. 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). 
Згідно з приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
2. Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
3. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Заявляючи про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн, позивачеві належить довести заявлений розмір такої шкоди у відповідності до завданих саме йому фізичних та душевних страждань, приниження честі та гідності, порушення нормального способу життя. 
Колегія суддів наголошує, що визначаючи розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу внаслідок неправомірних дій відповідача, суд першої інстанції правомірно вважав, що неправомірні дії третьої особи, пов`язанні із вчиненням ДТП, дійсно спричинили позивачу певні моральні та душевні страждання та враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, дійшов цілком обгрунтованого висновку про можливість стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5000 грн, що буде відповідати принципам співмірності та справедливості і не призведе до безпідставного збагачення потерпілої у ДТП особи за рахунок відповідача.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц.
Враховуючи вищенаведене та відкидаючи доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та повністю відповідає фактичним обставинам справи, адже судом першої інстанції вірно з`ясовано правову природу позову, застосовано норми матеріального та процесуального права діючого законодавства, які регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Отже, вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову до цього відповідача, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Скаржник не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Константинов Роман Дмитровича — залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м.Дніпра від 04 листопада 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “02” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “12” червня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю.Петешенкова

М.О.Макаров