МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 червня 2026 р. 	№ 400/6119/26 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу 
за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 	
до відповідачів	1. Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, просп. Богоявленський, 55 Е, м. Миколаїв, 54018,  2. Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008,	
про	визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії; визнання протиправним та скасування рішення від 02.05.2026 року № 143250010520 в частині,	
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі – відповідач 1, Центральне ОУПФ) та Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі – відповідач 2, ГУ ПФУ), в якому просить:
- визнати протиправними дії Центрального об`єднаного управління ПФУ м. Миколаєва щодо не зарахування до стажу ОСОБА_1 , який враховується при обчисленні довічного грошового утримання судді у відставці, половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі – 2 роки 5 місяців; стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, 2 роки та визначення стажу роботи на посаді судді у розмірі 33 роки 2 місяці 27 днів, а також в частині встановлення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на рівні 76% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді;
- визнати протиправними та скасувати рішення Центрального об`єднаного управління ПФУ м. Миколаєва від 02.05.2026 року № 143250010520 в частині встановлення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 76% суддівської винагороди працюючого судді на відповідній посаді;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області визначити, що стаж, що враховується для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на момент призначення щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 становить 37 років 8 місяців 7 днів, зарахувавши до стажу: стаж роботи на посаді судді – 33 роки 3 місяці 7 днів; половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі – 2 роки 5 місяців; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, – 2 роки;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 84% суддівської винагороди працюючого судді на відповідній посаді з розрахунку стажу роботи на посаді судді 37 років 8 місяців 7 днів, починаючи з 07.04.2026 року (з урахуванням виплачених сум довічного грошового утримання).
Ухвалою від 29.05.2026 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін у судове засідання.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до актів про обрання, переведення на посаду судді, які досліджувалися Вищою Радою Правосуддя при прийнятті рішення №/545/0/15-26 від 31.03.2026р., копії трудової книжки, диплома, до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає їй право на відставку, підлягає зарахуванню: стаж роботи на посаді судді – 33 роки 3 місяці 7 днів; половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі – 2 роки 5 місяців; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, – 2 роки.
Таким чином, загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає їй право на звільнення у відставку, становить 37 років 8 місяці 7 днів.
Отже, відповідачем невірно розраховано спеціальний стаж роботи позивачки як судді для обчислення відсотку грошового утримання від суддівської винагороди та протиправно не зараховано періоди роботи в галузі права (2 роки), половину часу навчання за денною формою навчання в Одеському державному університеті ім. 1.1. Мечникова (2 роки 5 місяців).
В зв`язку з цим, розмір щомісячного довічного грошового утримання позивачки як судді у відставці виходячи із стажу судді, який дає право на отримання довічного грошового утримання, становить 84% від суддівської винагороди працюючого судді, з яких: 50% - за стаж роботи на посаді судді 20 років; 34% (17 повних років х 2%) – за кожен повний рік на посаді судді понад 20 років.
Відповідач 1 відзив на адміністративний позов не надав.
Відповідач 2 надав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні вимог позивача просив відмовити. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що чинним законодавством не передбачено здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням до стажу на посаді судді половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі та стажу (досвід) роботи (професійної діяльності).
Таким чином, відсутні підстави для зарахування до стажу роботи на посаді судді періодів половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі та стажу (досвід) роботи (професійної діяльності).
Відтак, відповідач не допустив порушення норм чинного законодавства при призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та обчисленні стажу роботи на посаді судді.
Крім того, оскільки позивач із заявою, визначеною Порядком 3-1, для проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, позивач до ГУ ПФУ не звертався, і відповідно рішення органом Пенсійного фонду про здійснення перерахунку пенсії або відмову у здійсненні перерахунку пенсії не приймалось, тому вимога позивача про зобов`язання ГУ ПФУ здійснити перерахунок пенсії є необґрунтованою та безпідставною.
Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:
Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці згідно із Законом України від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон № 1402).
Рішенням Вищої ради правосуддя від 31.03.2026 року № 545/0/15-26 позивача звільнено з посади судді Миколаївського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Наказом голови Миколаївського апеляційного суду від 03.04.2026 року №14/КС позивача відраховано зі штату Миколаївського апеляційного суду у відставку з 06.04.2026 року.
До вказаного наказу додано Розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно якого мій загальний стаж, який дає право на відставку складає 37 років 8 місяці 13 днів.
07.04.2026 позивач звернулася до ГУ ПФУ з заявою про перехід з пенсії за віком на інший вид забезпечення, а саме призначення щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці відповідно до ст. 142 Закону № 1402, до якого надала відповідний пакет документів, передбачених Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженим постановою правління ПФУ від 25.01.2008 року № 3-1.
З матеріалів електронної пенсійної справи позивачу стало відомо, що рішенням Центрального ОУПФУ (як структурним органом ГУ ПФУ) від 02.05.2026 року № позивачу з 07.04.2026 року призначено щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 171334,02 грн (76% від її судівської винагороди).
В рішенні від 02.05.2026 року № 143250010520, при визначенні розміру довічного грошового отримання орган ПФУ виходив виключно зі стажу моєї роботи на посаді судді, визначивши цей стаж у 33 роки 2 місяці 27 днів, протиправно не зарахувавши до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, інший стаж, установлений чинним законодавством та підтверджений поданими мною відповідно до Порядку № 3-1 документами.
Вказані дії відповідача та рішення позивач вважає неправомірними, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення у справі, суд виходить з наступного:
Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Ст. 92 Конституції України передбачає, що судоустрій, судочинство та статус суддів визначаються виключно законами України.
У силу статті 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон № 1402.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 Закону № 1402 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Згідно ч. 1 ст. 142 Закону № 1402, судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками – пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.
Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (ч. 2 ст. 142 Закону № 1402).
Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді (ч. 3 ст.142 Закону № 1402).
У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.(ч. 4-5 ст. 142 Закону № 1402).
Призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання рішенням Центрального ОУПФУ від 02.05.2026 року № 143250010520 свідчить про те, що відповідачами не заперечується право позивача на відставку та отримання довічного грошового утримання судді у відставці.
Спірним є виключно питання обчислення стажу роботи на посаді судді та, як наслідок, визначення відсотку від суддівської винагороди, який підлягає врахуванню при визначенні розмір довічного грошового утримання судді у відставці.
Відповідно до ч.І ст. 137 Закону № 1402 до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді (ч.2 ст. 137 Закону № 1402).
Згідно з абз. 4 п. 34 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402 судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
При цьому, згідно положень чинного законодавства України, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.
Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06.03.2018 року у справі № 308/6953/17, від 19.06.2018 року у справі № 243/4448/17, від 11.09.2018 року у справі № 428/4671/17, від 01.10.2018 року у справі № 541/503/17, від 17.10.2018 року у справі № 140/263/17, від 23.10.2018 року у справі № 686/10100/15-а та від 09.11.2018 року у справі № 559/443/17.
Відповідно до пункту 16.3 Регламенту Вищої ради правосуддя при вирішенні питання про звільнення судді з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку стаж роботи на посаді судді обраховується з дати призначення (обрання) судді на посаду по дату ухвалення Радою відповідного рішення або по дату припинення повноважень судді у зв`язку з досягненням суддею шістдесяти п`яти років.
За приписами ст. ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з вимогами ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, до яких, зокрема, відноситься і щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці.
Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішення від 11.10.2005 року № 8-рп/2005, право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання – це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимогі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.
Досліджуючи поняття «щомісячне довічне грошове утримання судді», Конституційний суд України у мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 року № 18-рп/2011 вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді – виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: віб-рп/99, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01.12.2004 № 19-рп/2004 року (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення від 22.05.2008 року № 10-рп/2008.
Також, у рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3- рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст. 2. абз. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.
Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 року № 10-рп/2013).
Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.
Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10.07.1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинили вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг визначеного законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).
Так, згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rec (2010)12) від 17.11.2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки – «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці».
Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці – щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.
Аналогічні висновки, також, висловленні у рішенні Ради суддів України «Щодо обчислення стажу роботи для виникнення права на відставку, надбавку за вислугу років та додаткову відпустку» від 13.03.2015 року № 20.
Отже, неправомірним є позбавлення судді, набутого статусу (статусу особи, яка має стаж роботи на посаді судді у конкретному кількісному вимірі), оскільки це не узгоджується з принципом правової визначеності.
Системний аналіз ч. 2 ст. 137 Закону № 1402 у взаємозв`язку з абзацом четвертим п. 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону свідчить про те, що у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до статті 137 Закону № 1402, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Саме такий правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.11.2018 року, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі № 9901/805/18.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду та зазначила, що частину другу статті 137 Закону № 1402 (у редакції, яка діє з 05.08.2018 року) потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зараховувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону СРСР від 04.08.1989 року № 328-1 «Про статус суддів в СРСР», яка була чинною на день обрання ОСОБА_1 вперше на посаду народного судді та застосовувалася на території України, народним суддею міг бути обраний громадянин СРСР, який досяг на день виборів 25 років, мав вищу юридичну освіту, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років і склав кваліфікаційний екзамен.
Отже, з урахуванням зазначеного, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.
Вказане відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 06.03.2018 року у справі № 308/6953/17 та від 30.01.2020 року у справі № 592/3694/17.
З рішення Центрального ОУПФУ про призначення довічного утримання від 02.05.2026 року вбачається, що ОСОБА_1 обраховано стаж на посаді судді у загальному розмірі 33 роки 2 місяців 27 днів та визначено щомісячне довічне грошове утримання, виходячи з 76 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, що не відповідає наданому мною пакету документів, передбачених Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судці Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженим постановою правління ПФУ від 25.01.2008 року № 3-1.
Так, згідно з копією трудової книжки ОСОБА_1 24.12.1992 року була обрана народним суддею Корабельного районного суду міста Миколаєва на підставі Рішення 15 сесії Миколаївської обласної Ради.
Указом Президента України від 28.11.1995 року № 1096/95 призначена суддею Заводського районного суду м. Миколаєва.
Постановою Верховної Ради України від 02.12.1999 року № 1264-XIV обрана на посаду судді Миколаївського обласного суду безстроково.
Відповідно до Указу Президента України від 30.01.2002 року № 80/2002 зарахована на посаду судді апеляційного суду Миколаївської області.
Указом Президента України від 28.09.2018 року № 297/2018 переведена на роботу на посаду судді Миколаївського апеляційного суду.
Рішенням Вищої Ради Правосуддя від 31.03.2026 року № 545/0/15-26 звільнена з посади судді Миколаївського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку, у зв`язку з чим наказом голови Миколаївського апеляційного суду № 14/КС від 03.04.2026 року відрахована зі штату суду з 06.04.2026 року.
Таким чином, станом на 06.04.2026 року стаж роботи позивача на посаді судді з моменту її обрання до прийняття рішення про звільнення у відставку становить 33 роки 3 місяці 7 днів, про що зазначено в рішенні Вищої Ради Правосуддя від 31.03.2026 року № 545/0/15-26, а не 33 роки 2 місяці 27 днів, як зазначено в рішеннях Центрального ОУ ПФУ від 24.04.2026 року № 143250010520.
Крім того, згідно з копією трудової книжки після здобуття вищої юридичної освіти 02.08.1985 року до дня обрання на посаду судді позивач мала стаж роботи за юридичною спеціальністю понад два роки, а саме: з 02.08.1985 року по день обрання на посаду народного судді Корабельного районного суду м. Миколаєва була членом Миколаївської обласної колегії адвокатів.
Отже, додатково до стажу роботи позивача на посаді судді підлягає зарахуванню стаж роботи за юридичною спеціальністю 2 роки.
Також під час роботи позивача на посаді судді діяв Указ Президента України від 10.07. 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» та постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».
Відповідно до абз. 2 ст. 1 Указу Президента України від 10.07.1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», абз. 12 п. 3-1 Постанови № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Оскільки під час роботи позивача на посаді судді діяли вказані законодавчі акти, вони підлягають застосуванню при визначенні стажу роботи на посаді судді.
Відповідно до записів у трудовій книжці та диплому серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 01.09.1980 року по 01.07.1985 року навчалася за денною формою в Одеському державному університеті ім. І.І. Мечникова за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста.
З урахуванням наведеного, до стажу роботи позивача, який дає їй право на звільнення у відставку, підлягає зарахуванню половина строку навчання в Одеському державному університеті ім. І.І. Мечникова – 2 роки 5 місяців.
Таким чином, відповідно до актів про обрання, переведення на посаду судді, які досліджувалися Вищою Радою Правосуддя при прийнятті рішення від 31.03.2026 року № 545/0/15-26, копії трудової книжки, диплома, до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає їй право на відставку, підлягає зарахуванню:
стаж роботи на посаді судді – 33 роки 3 місяці 7 днів;
половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі – 2 роки 5 місяців;
стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, – 2 роки.
Таким чином, загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає їй право на звільнення у відставку, становить 37 років 8 місяці 7 днів.
Отже, відповідачем невірно розраховано спеціальний стаж роботи позивачки як судді для обчислення відсотку грошового утримання від суддівської винагороди та протиправно не зараховано періоди роботи в галузі права (2 роки), половину часу навчання за денною формою навчання в Одеському державному університеті ім. 1.1. Мечникова (2 роки 5 місяців).
В зв`язку з цим, розмір щомісячного довічного грошового утримання позивачки як судді у відставці виходячи із стажу судді, який дає право на отримання довічного грошового утримання, становить 84% від суддівської винагороди працюючого судді, з яких: 50% – за стаж роботи на посаді судді 20 років; 34% (17 повних років х 2%) – за кожен повний рік на посаді судді понад 20 років.
Щомісячне грошове утримання судді у відставці, як гарантована щомісячна грошова виплата та вид соціального забезпечення є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10) зазначено, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 52).
Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 року № 5-рп/2005, від 22.12.2010 року № 23- рп/2010, від 11.10.2011 року № 10- рп/2011).
Зменшення відсотку основного розміру довічного утримання позивачки було здійснено не у спосіб, передбачений Конституцією України та Закону № 1402, отже в контексті положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції відбулося втручання у право власності позивачки, і таке втручання не було законним.
В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року, Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «Існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31). Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стретч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема у справах «Жовнер проти України» від 29.06.2004 року, «Меллахер та інші проти Австрії» від 19.12.1998 року та «Пайн Велі Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 року, визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/»законні сподівання» особи. При цьому, у змісті рішення у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.
За таких обставин, Центральне ОУПФУ при призначенні позивачці щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 76% від суддівської винагороди діяло не на підставах, що визначені Конституцією та законами України. А отже, рішення від 02.05.2026 року № 143250010520 є протиправним та підлягає скасуванню.
Крім того, відповідно до п. 3 Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України, щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку або звільнення/припинення повноважень судді Конституційного Суду України, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного грошового утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади.
На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Керуючись ст.ст. 2, 9, 19, 77, 139, 241 – 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (просп. Богоявленський, 55 Е, м. Миколаїв, 54018, код ЄДРПОУ 41250753) та Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, код ЄДРПОУ 13844159) – задовольнити.
2. Визнати протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області щодо не зарахування до стажу ОСОБА_1 , який враховується при обчисленні довічного грошового утримання судді у відставці, половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі – 2 роки 5 місяців; стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, 2 роки та визначення стажу роботи на посаді судді у розмірі 33 роки 2 місяці 27 днів, а також в частині встановлення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на рівні 76% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.
3. Визнати протиправними та скасувати рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області від 02.05.2026 року № 143250010520 в частині встановлення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 76% суддівської винагороди працюючого судді на відповідній посаді.
4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області визначити, що стаж, що враховується для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на момент призначення щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 становить 37 років 8 місяців 7 днів, зарахувавши до стажу: стаж роботи на посаді судді – 33 роки 3 місяці 7 днів; половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі – 2 роки 5 місяців; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, – 2 роки.
5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 84% суддівської винагороди працюючого судді на відповідній посаді з розрахунку стажу роботи на посаді судді 37 років 8 місяців 7 днів, починаючи з 07.04.2026 року (з урахуванням виплачених сум довічного грошового утримання).
6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, код ЄДРПОУ 13844159) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати у сумі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 25.06.2026 року.

Суддя О.В. Малих