єдиний унікальний номер справи 546/429/26
номер провадження 2/546/539/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Зіненка Ю.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮрКонсалт Груп Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

22 квітня 2026 року до Решетилівського районного суду Полтавської області надійшла вищевказана позовна заява, вимоги якої обґрунтовані тим, що 28 лютого 2021 року між ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір позики № 130/42115608 та відповідачці надано позику шляхом передачі готівкових коштів. Однак відповідачкою не виконані належним чином взяті на себе зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України в частині виконання договірних відносин.
28 грудня 2023 року між ТОВ «ПАРТНЕР ФІНАНС» та ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» укладено договір факторингу № 28122023.
17 квітня 2025 року між ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» та ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» укладено договір факторингу № 17-04/ФК-25.
25 серпня 2025 року між ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» та ТОВ «ЮРКОНСАЛТ ГРУП ПЛЮС» укладено договір факторингу № 25-08/ФК-25. Згідно Договору факторингу-1, Договору факторингу-2 та Договору факторингу-3 відбулося відступлення права вимоги за договором позики № 130/42115608.
Загальна заборгованість за Договором становить 83000,00 грн, із яких заборгованість за сумою позики – 10000,00 грн, заборгованість по нарахованим процентам – 70200,00 грн, заборгованість за комісією – 2800,00 грн.
Посилаючись на вищезазначені обставини, керівник ТОВ «ЮрКонсалт Груп Плюс» - Бонтей Микола Васильович просив стягнути з відповідачки заборгованість за Договором та судові витрати у виді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою судді від 29 квітня 2026 року у справі відкрите провадження та постановлено здійснювати розгляд справи 08 червня 2026 року за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Копію ухвали від 29 квітня 2026 року відповідач отримав 09 травня 2026 року, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с. 70).

22 травня 2026 року до суду від представника відповідача – Чуя Анатолія Івановича надійшов відзив на позов, який обґрунтований наступним.
До матеріалів позовної заяви ТОВ «ЮРКОНСАЛТ ГРУП ПЛЮС» не долучено нотаріально посвідчену копію Договору № 28122023 від 28.12.2023 р. про те, що ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» набуто право вимоги за кредитними договорами укладених з позичальниками «ПАРТНЕР ФІНАНС». 
До матеріалів позовної заяви ТОВ «ЮРКОНСАЛТ ГРУП ПЛЮС» не долучено нотаріально посвідчену копію Договору № 25-08/ФК-25 від 25.08.2025 р. про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги про те, що Позивачем набуто право вимоги за кредитними договорами укладених з позичальниками ТОВ «ПАРТНЕР ФІНАНС». 
Тобто, ТОВ «ЮРКОНСАЛТ ГРУП ПЛЮС» не надано достатніх доказів, що підтверджують позовні вимоги та факт заміни кредитора з ТОВ «ПАРТНЕР ФІНАНС» на ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» та на позивача ТОВ «ЮРКОНСАЛТ ГРУП ПЛЮС» у зазначеному зобов`язанні.
Крім цього, з 25.08.2025 Відповідача письмово не повідомлено про заміну кредитора з ТОВ «ПАРТНЕР ФІНАНС» на ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», а потім на ТОВ «ЮРКОНСАЛТ ГРУП ПЛЮС» у зобов`язанні, Договорі позики № 130/42115608 від 28.02.2021 р.
До матеріалів позовної заяви ТОВ «ЮРКОНСАЛТ ГРУП ПЛЮС» не долучено копію Реєстру Боржників прав вимоги від 25.08.2025 р. про передачу прав вимоги за договором № 130/42115608 від 28.02.2021 р., а також АКТ прийому-передачі Реєстру Боржників із зазначенням номеру договору №130/42115608 від 28.02.2021 р., та боржника ОСОБА_1 .
Тобто, ТОВ «ЮРКОНСАЛТ ГРУП ПЛЮС» не надано достатніх доказів, що підтверджують позовні вимоги та факт заміни кредитора з ТОВ «ПАРТНЕР ФІНАНС» на позивача ТОВ «ЮРКОНСАЛТ ГРУП ПЛЮС» у зазначеному зобов`язанні.
Також у відзиві зазначено, що Договір позики № 130/42115608 між ОСОБА_1 та ТОВ «ПАРТНЕР ФІНАНС» укладений 28.02.2021 р., а позовна заява ТОВ «ЮРКОНСАЛТ ГРУП ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором подана до Решетилівського районного суду Полтавської області лише 15.12.2025 р., після спливу строків позовної давності.
Щодо нарахування процентів представник відповідача зазначив.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Також самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 по справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20.
Також відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 по справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до п.8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Окрім того, при стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, якими визначено ціну кредиту і строк кредитування, а не завуальованими умовами, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації. Це не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Таким чином заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 70200,00 грн. не є співмірною сумі кредиту у 10000,00 грн., суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.
За таких обставин, застосовуючи принципи добросовісності, розумності і справедливості, враховуючи відсутність чіткого нормативно закріпленого механізму зменшення розміру кредитних зобов`язань, вважаю що нараховані проценти не можуть перевищувати суму кредиту у розмірі 10000,00 грн.
Посилаючись на вищезазначені обставини, представник відповідачки просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, доходить наступних висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 28 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Партнер Фінанс» було укладено договір позики № 130/42115608 (далі – Договір) (а.с. 15-16). Договір підписаний власноручним підписом відповідачки.
Згідно п. 1.2. Договору сума позики становить 10000,00 грн. Строк, на який надається позика становить 365 днів (п. 1.4. Договору).
Згідно п. 1.5. Договору комісія за видачу позики складає 28% від суми позики, що становить 2800,00 грн і підлягає сплаті у строк, передбачений Графіком платежів.
Згідно п. 1.6. Договору розмір, порядок та строки сплати позичальником платежів за цим Договором погоджений сторонами у Графіку платежів.
У п. 2.1. сторони передбачили розмір процентів за Договором, що становить 2% від суми позики за кожен день користування позикою в межах передбаченого Договором строку у порядку, розмірі та строки, встановлені в Графіку платежів, що у загальному розмірі становить 70200,00 грн.
Відповідно до п. 3.1. Договору позикодавець надає позику шляхом передачі готівкових коштів позичальнику. Підписанням цього Договору позичальник підтверджує, що він отримав від позикодавця суму позики у повному обсязі у дату підписання цього договору (п. 3.2. Договору).
Розділом 9 Договору визначений Графік платежів, згідно якого останній день сплати платежів за договором – 27 лютого 2022 року. 
Також 27 лютого 2022 року ОСОБА_1 підписала власноручним підписом Паспорт споживчого кредиту, який також містить умови кредитування (а.с. 17-18).
Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 у останньої утворилась заборгованість за Договором 83000,00 грн, із яких заборгованість за сумою позики – 10000,00 грн, заборгованість по нарахованим процентам – 70200,00 грн, заборгованість за комісією – 2800,00 грн (а.с. 13-14).

28 грудня 2023 року між ТОВ «Партнер Фінанс» та ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» укладено договір факторингу № 28122023 (далі – Договір факторингу 1), за умовами якого клієнт передає (відступає) фактору свої права вимоги, а фактор набуває права вимоги клієнта за первинними договорами та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених Договором (а.с. 29-32).
Згідно п. 5.1. договору факторингу 1 права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора в день підписання відповідного Реєстру Боржників, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених п. 4.1. цього договору, а саме сплати клієнту суми фінансування у розмірі 17530,00 грн.
Згідно з Реєстром боржників № 1 від 28 грудня 2023 року, що є додатком до договору факторингу № 28122023 від 28 грудня 2023 року до ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» перейшло право грошової вимоги, зокрема до ОСОБА_1 за договором № 130/42115608 від 28 лютого 2021 року (а.с. 55-58).
Згідно платіжної інструкції № 530 від 05 січня 2024 року ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» сплатило ТОВ «Партнер Фінанс» оплату згідно договору факторингу № 28122023 від 28 грудня 2023 року в сумі 17530,00 грн.
Відповідно до акта приймання-передачі документації від 29 грудня 2023 року ТОВ «ПАРТНЕР ФІНАНС» передало, а ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» прийняло відповідно до Договору документацію та інформацію з інформаційно-телекомунікаційної системи клієнта (а.с. 33).

17 квітня 2025 року між ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу № 17-04/ФК-25 (далі – Договір факторингу 2), за умовами якого клієнт передає (відступає) фактору свої права вимоги, а фактор набуває права вимоги клієнта за первинними договорами та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених Договором (а.с. 19-23).
Згідно п. 5.1. договору факторингу 2 права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора в день підписання відповідного Реєстру Боржників, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених п. 4.1. цього договору, а саме сплати клієнту суми фінансування у розмірі 30000,00 грн.
Згідно з Реєстром боржників № 1 від 17 квітня 2025 року, що є додатком до договору факторингу № 17-04/ФК-25 від 17 квітня 2025 року до ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» перейшло право грошової вимоги, зокрема до ОСОБА_1 за договором № 130/42115608 від 28 лютого 2021 року (а.с. 45-49).
Згідно платіжної інструкції № 488 від 24 квітня 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» сплатило ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» оплату згідно договору факторингу № 17-04/ФК-25 від 17 квітня 2025 року в сумі 30000,00 грн.
Відповідно до акта приймання-передачі документації від 17 квітня 2025 року ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» передало, а ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» прийняло відповідно до Договору документацію в повному обсязі щодо кожного боржника зазначеного в реєстрі боржників № 1 від 17 квітня 2025 року до договору факторингу № 17-04/ФК-25 (а.с. 11).

25 серпня 2025 року між ТОВ«ЮрКонсалт Груп Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу № 25-08/ФК-25 (далі – Договір факторингу 3), за умовами якого клієнт передає (відступає) фактору свої права вимоги, а фактор набуває права вимоги клієнта за первинними договорами та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених Договором (а.с. 24-28).
Згідно п. 5.1. договору факторингу 3 права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора в день підписання відповідного Реєстру Боржників, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених п. 4.1. цього договору, а саме сплати клієнту суми фінансування у розмірі 31000,00 грн.
Згідно з Реєстром боржників № 1 від 25 серпня 2025 року, що є додатком до договору факторингу № 25-08/ФК-25 від 25 серпня 2025 року до ТОВ «ЮрКонсалт Груп Плюс» перейшло право грошової вимоги, зокрема до ОСОБА_1 за договором № 130/42115608 від 28 лютого 2021 року (а.с. 50-54).
Згідно платіжної інструкції № 11 від 12 листопада 2025 року ТОВ «ЮрКонсалт Груп Плюс» сплатило ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» оплату згідно договору факторингу № 25-08/ФК-25 від 25 серпня 2025 року в сумі 31000,00 грн.
Відповідно до акта приймання-передачі документації від 17 квітня 2025 року ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» передало, а ТОВ «ЮрКонсалт Груп Плюс» прийняло відповідно до Договору документацію в повному обсязі щодо кожного боржника зазначеного в реєстрі боржників № 1 від 25 серпня 2025 року до договору факторингу № 25-08/ФК-25 (а.с. 9).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд 

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (стаття 1077 ЦК України). 
Статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Отже, неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту. 
Даний висновок суду базується на висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 569/8962/16-ц.
З огляду на вищезазначене доводи сторони відповідача щодо неповідомлення відповідача про відступлення права вимоги не заслуговують на увагу.
Також суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо нотаріальної форми договору, оскільки законодавством не встановлена обов`язкова нотаріальна форма для такого виду договору.
Щодо відсутності доказів переходу права вимоги суд зазначає, що вказані доводи представника відповідача спростовуються дослідженими судом доказами, зокрема договорами факторингу, актами прийому передач документації та реєстрами боржників.
Отже, доводи сторони відповідача щодо достатності доказів переходу права вимоги до позивача не знайшли свого підтвердження.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином судом встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, у якому визначено основні умови кредитування: спосіб надання позики, строк надання позики та проценти за користування позикою.
Факт видачі відповідачці позики визначений умовами Договору, а саме в порядку пункту 3.2. договору позики ОСОБА_1 , підписавши цей договір власноручним підписом, підтвердила отримання від ТОВ «Партнер Фінанс» суму позики у розмірі 10000,00 грн.
Відповідачка ОСОБА_1 не виконувала умови Договору та не здійснювала погашення заборгованості за тілом у зв`язку з чим вимога позовної заяви в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 10000,00 грн є обґрунтованою та підлягає до задоволення.
Також сторонами Договору була узгоджена одноразова комісія за видачу позики в розмірі 28,00%, що становить 2800,00 грн.
За статтями 6, 626, 627, 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Враховуючи положення чинного на день укладення договору законодавства України про принцип свободи договору, позивач мав можливість не вступати у кредитні відносини із кредитором, якщо дійсно вважав встановлення комісії за видачу кредиту несправедливою умовою, натомість позичальник погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, ОСОБА_2 засвідчила, що погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором.
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.
Проте будь-яких заперечень з приводу укладеного кредитного договору від відповідача не надходило. 
Таким чином, визначена сторонами комісія за видачу кредиту в розмірі 2800,00 грн підлягає до стягнення.

Також сторонами були узгодженні істотні умови договору, зокрема процентна ставка.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Судом встановлено, що проценти нараховувалися на умовах визначених договором позики та у межах строку позики.
Позичальника повідомлено про загальні витрати, які будуть понесені ним у разі отримання кредиту у відповідній фінансовій установі, зокрема повідомлено про реальну переплату за кредитом, тобто розмір відсотків, які зобов`язані будуть повернуті позичальником разом із грошовими коштами, наданими фінансовою установою позичальнику у кредит.
Крім цього, паспорт споживчого кредиту надається позичальнику до укладення кредитного договору, метою є повідомлення позичальника про умови надання кредиту у відповідній установі, у разі непогодження позичальника із викладеними у ньому умовами, останній має право відмовитися від отримання відповідної фінансової послуги.

У той же час суд погоджується із доводами представника відповідачки про непропорційність вимог позивача в частині нарахованих процентів з огляду на наступне.
Як установлено судом, договір позики від 28.02.2021 є договором споживчого кредиту, оскільки виданий на споживчі цілі.
На дані правовідносини поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».
Пунктом 2.1. Договору визначено, що позичальник повинен сплачувати позикодавцю проценти за договором за фіксованою ставкою 2% від суми позики за кожен день користування позикою в межах строку передбаченого п. 1.4. та п. 2.2. Договору у порядку, розмірі та строки встановлені в графіку платежів, що у загальному розмірі становить 70200 грн.
На думку суду, пункт 2.1. Договору явно суперечить принципам розумності, справедливості та доброчесності. Включаючи в договір такі положення, кредитор мав на меті отримати надмірні прибутки, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Такі висновки були висловлені Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 з подібними правовідносинами.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
З урахуванням викладеного, із відповідачки на користь позивача слід стягнути проценти за користування кредитом у сумі 20000,00 грн, що на думку суду, не становитиме для відповідачки надмірний тягар та у повній мірі відповідатиме загальним засадам судочинства таким як справедливість, добросовісність та розумність.

Таким чином позовні вимоги необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором позики у сумі 32800,00 грн, із яких заборгованість за сумою позики – 10000,00 грн, заборгованість по нарахованим процентам – 20000,00 грн, заборгованість за комісією – 2800,00 грн.

Щодо поданої стороною відповідача заяви про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Зазначений Закон від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020.
Отже, враховуючи пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину в межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові 26 лютого 2025 року у справі № 754/4237/22.
У постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року, прийнятій у справі № 679/1136/21 та від 20 квітня 2023 року, прийнятій у справі №728/1765/21 зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Окрім того, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Воєнний стан триває і на даний час.
У свою чергу позивач звернувся до суду 22 квітня 2026 року.
Отже, враховуючи пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину в межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.
Між тим кредитний договір було укладено 28 лютого 2021 року та строк його дії було визначено до 27 лютого 2022 року включно.
Таким чином заборгованість відповідачки виникла з 28 лютого 2021 року по 27 лютого 2022 року, тобто в межах позовної давності.
У зв`язку із зазначеним суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Щодо судових витрат
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З платіжної інструкції № 312 від 06 квітня 2026 року встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 2662,40 грн (а.с. 1). Вказані кошти зараховані до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 62).
Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково на суму 32800,00 грн, що складає 39,52% від ціни позову, то з відповідачки відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають до стягнення судові витрати у виді судового збору в розмірі 1052,18 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, які понесла сторона позивача слід зазначити наступне.
Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем було долучено: копію договору № 45714110 про надання правової допомоги від 10 грудня 2025 року (а.с. 34-36); копію додаткової угоди № 2516418185 від 12 грудня 2025 до договору № 45714110 про надання правової допомоги від 10 грудня 2025 року (а.с. 37); копію Акту № 2516418185 від 12 грудня 2025 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) (а.с. 84); копію детального опису робіт (надання послуг), виконаних адвокатом Горобей Р.Г., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ЮрКонсалт Груп Плюс» щодо стягнення кредитної заборгованості (а.с. 39).
Відповідно до договору № 45714110 про надання правової допомоги від 10 грудня 2025 року, укладеного між ТОВ «ЮрКонсалт Груп Плюс» (клієнт) та адвокатом Горобей Русланою Геннадіївною, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу (правничу допомогу) в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. Деталі предмету договору встановлюються додатковими угодами (п. 1.1. договору).
Згідно з додатковою угодою № 2516418185 від 12 грудня 2025 до договору про надання правової допомоги адвокат зобов`язується здійснити представництво та захист інтересів клієнта у справі щодо стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 (п. 1 додаткової угоди).
Згідно п. 2. Додаткової угоди договір про надання правової допомоги доповнено пунктом 4.9., згідно якого за здійснення представництва та захист інтересів Клієнта в суді у справі про стягнення кредитної заборгованості та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги, пов`язаних з розглядом даної справи, відповідно до умов цього договору, Клієнт виплачує Адвокату гонорар, у порядку та строки за погодженням сторін. Виплата гонорару здійснюється на умовах попередньої оплати (авансування) та/або, що підтверджується підписаним сторонами відповідним Актом про надання професійної правничої допомоги, складеним та підписаним сторонами на підставі Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатом.
Згідно з копією Акту № 2516418185 від 12 грудня 2025 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом адвокат надав, а клієнт прийняв правничу (правову) допомогу загальною вартістю 6000,00 грн., зокрема: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «ЮрКонсалт Груп Плюс» - 2250,00 грн., складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв1язку із розглядом справи – 3000,00 грн., формування додатків до позовної заяви (письмові докази) – 750,00 грн.
Частиною четвертою статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Представник відповідачки у відзиві на позов не просив зменшити розмір витрат на правову допомогу.
Пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ураховуючи вищезазначене, зокрема ту обставину, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, то із відповідачки необхідно стягнути 2 371,20 грн витрат на правову допомогу, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 83, 128, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮрКонсалт Груп Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮрКонсалт Груп Плюс» заборгованість за договором позики № 130/42115608 від 28 лютого 2021 року в сумі 32800 (тридцять дві тисячі вісімсот) гривень 00 копійок, з яких 10000 гривень 00 копійок - заборгованість за сумою позики, 20000 гривень 00 копійок - заборгованість за процентами та 2800 гривень 00 копійок – заборгованість за комісією.
У стягненні з відповідачки іншої частини нарахованих процентів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮрКонсалт Груп Плюс» судові витрати по справі, які складаються з судового збору у розмірі 1052 (одна тисяча п`ятдесят дві) гривні 18 копійок та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2371 (дві тисячі триста сімдесят одна) гривня 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників судового процесу:
Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮрКонсалт Груп Плюс», юридична адреса: вул. Глибочицька, буд. 17Б, оф. 503, м. Київ, 04052, ЄДРПОУ 45714110.
Відповідачка – ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 .
Представник відповідачки – ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_2 . 

Суддя Ю.В. Зіненко