УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/7430/24 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В. 
Категорія 68 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б., 
суддів: Коломієць О.С., Григорусь Н.Й.,
за участю секретаря Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/7430/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кривицької Валерії Сергіївни, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Корбута В. В.,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року представник ОСОБА_1 – адвокат Кривицька В.В., звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що сторони із 7 березня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. З 2022 року вони припинили спільне проживання та рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 жовтня 2022 року шлюб між ними розірвано. Спільна неповнолітня донька проживає разом з відповідачкою. 
За час перебування у шлюбі вони придбали транспортний засіб – автомобіль марки Hyundai, моделі Tucson, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1975, вартість якого відповідно до інформації про середню ринкову вартість автомобіля відповідної марки та моделі станом на 25 квітня 2024 року складає 314200,00 грн. Цю вартість підтверджує Інформація з Бюлетеня автотоварознавця, випуск № 134 від 25квітня 2024 року, засвідчена суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 .
Вказує, що право власності на цей транспортний засіб оформлене на ім`я відповідачки. Оскільки подружжя не дійшло згоди щодо поділу вказаного транспортного засобу, позивач з метою захисту своїх прав змушений звернутися до суду.

Таким чином, просила суд припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль марки "Hyundai", моделі "Tucson", 2008 року випуску, чорного кольору, тип – загальний легковий універсал – В, об`єм двигуна – 1975 м. куб., номер шасі (кузова) – НОМЕР_1 , реєстраційний номер – НОМЕР_2 , право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 , визнати право власності на цей автомобіль за ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача грошову компенсацію вартості його частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль в розмірі 157100,00 грн. 
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кривицька В.С., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Вказує, що є незрозумілим, чому у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, оскільки постановою Верховного Суду, якою суд керувався при ухваленні оскаржуваного рішення, позовні вимоги задоволено частково і автомобіль визнано спільним майном подружжя, з призначенням відповідної грошової компенсації позивачу і вказані вимоги є ідентичними і дотичними до тих, які позивач заявляв у позовній заяві.
Крім того, уваги заслуговує той факт, що в судовому засіданні, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, достовірно встановлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін у справі, а покази єдиного свідка, матері позивача, суд оцінив критично, оскільки остання є зацікавленою стороною у справі і на підтвердження її показів не надано жодного достовірного доказу до суду.
Відповідачка є власником цієї речі як такої, яку вона придбала разом із позивачем у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоб врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавить відповідачку її частки у праві на це спільне майно, а внаслідок ухвалення рішення про задоволення позову про стягнення з останньої відповідної компенсації, збалансує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.
Враховуючи викладені обставини та норми законодавства, адвокат Кривицька В.С. вважає, що рішення підлягає скасуванню та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки у випадку відмови баланс між сторонами позову буде порушено, зокрема, мати відповідачки в судовому засіданні повідомила, що спірний автомобіль відповідачка вже продала, а це означає, що остання спочатку користувалась спільним майном подружжя, без можливості доступу позивача до спірного автомобіля, а потім отримала грошову вигоду, яку у повній вартості від продажу забрала собі. В такому випадку, позивач залишився і без спільного набутого майна, і без грошової компенсації за автомобіль.
Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
При вирішенні даного спору суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не надала доказів того, що вказаний автомобіль був придбаний за її особисті кошти. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що вказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю сторін.
Також судом зазначено, що позивач не звертався з вимогою про поділ автомобіля, як це передбачено статтями 69 та 70 СК України, відтак відсутні підстави для визнання права власності на цей транспортний засіб за відповідачкою та стягнення з неї на користь позивача грошової компенсації вартості належної йому частки у праві спільної сумісної власності на вказаний автомобіль у розмірі 157100 грн.
Окрім того, судом зазначено, що позовна вимоги про припинення права спільної сумісної власності сторін на спірний автомобіль є неефективним способом захисту, що є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги.
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду. 
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 7 березня 2017 року. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 жовтня 2022 року шлюб між ними розірвано.
В судовому засіданні також встановлено, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, 30 січня 2021 року, ними придбано автомобіль марки Hyundai, моделі Tucson, 2008 року випуску, чорного кольору, тип – загальний легковий універсал – В, об`єм двигуна – 1975 м. куб., номер шасі (кузова) – НОМЕР_1 , реєстраційний номер – НОМЕР_2 .
Право власності на цей транспортний засіб було зареєстроване за ОСОБА_2 . 
Як зазначила представник позивача, вказаний транспортний засіб був відчужений ОСОБА_2 . Доказів на підтвердження даної обставини суду не надано.
Згідно з висновком експерта № 3166/1 від 08.08.2024 року транспортно-товарознавчої експертизи автомобіля Hyundai Tucson, реєстраційний номер – НОМЕР_2 , ринкова вартість автомобіля станом на дату огляду, 6 серпня 2024 року, становить 259982,53 грн.
Главою 8 СК України врегульований правовий режим права спільної сумісної власності подружжя.
Так, основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц).
Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідачкою не надано належних та допустимих доказів того, що спірний транспортний засіб придбаний за її особисті кошти.
При цьому, суд надав належну оцінку показам свідка ОСОБА_4 , яка є матір`ю відповідачки, отже є зацікавленою особою у вирішенні даного спору на користь своєї доньки. Окрім того, стверджуючи про те, що вона надала дочці 6000 дол. США для придбання цього автомобіля, свідок не могла чітко вказати джерела походження цих коштів. Заслуговує на увагу й та обставина, що факт передачі відповідачці цих коштів не підтверджений належними доказами.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін.
Статтями 69-71 СК України подружжю гарантовано право на поділ, способи та порядок поділу спільного майна подружжя.
Так, згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
А відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
При вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя, і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу (див. постанову Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20).
Таким чином, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або ж реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Так, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.
Таким чином, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовної вимоги про припинення права спільної сумісної власності з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав в цій частині.
Проте колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у стягненні компенсації вартості частини спірного автомобіля, адже саме у такий спосіб позивач бажає здійснити поділ спільного сумісного майна – транспортного засобу, який є неподільною річчю. 
Майно колишнього подружжя може бути поділене між ними різними способами.
У цій справі ставиться питання про виділення спірного автомобіля у власність відповідачки та стягнення із нього грошової компенсації.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц зауважено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Оскільки спірний автомобіль неможливо поділити між сторонами в натурі, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача грошової компенсації 1/2 частини його вартості - у розмірі 129991,26 грн.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (частини 1-2 статті 141 ЦПК України).
Отже, на користь позивача підлягає стягненню з відповідачки 1571 грн судового збору за подання позовної заяви та 1885,2 грн за подання апеляційної скарги, а всього 3456,20 грн.
Таким чином, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, - про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кривицької Валерії Сергіївни, задовольнити частково.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частини автомобіль марки "Hyundai", моделі "Tucson", 2008 року випуску, чорного кольору, тип – загальний легковий універсал – В, об`єм двигуна – 1975 м. куб., номер шасі (кузова) – НОМЕР_1 , реєстраційний номер – НОМЕР_2 , у розмірі 129991,26 грн та 3456,20 грн судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуюча Судді: 

Повний текст постанови складений 29 квітня 2026 року.