УХВАЛА
24 червня 2026 року 
м. Київ
справа №160/27889/25
адміністративне провадження № К/990/25725/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Соколова В. М., суддів: Єресько Л. О., Загороднюка А. Г., перевіривши касаційну скаргу Рішко Надії Іванівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2026 року у справі №160/27889/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , що полягає у невиправленні недостовірних відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних, та резервістів про ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків: НОМЕР_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий Бердичівським РС УДМС України в Житомирській області 23 травня 2015 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 1) Категорія обліку: замість « ОСОБА_2 » зазначити « ОСОБА_3 »; 2) Підстава зняття/виключення: замість «-» зазначити «п. 6 ч. 6 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; 3) ІНФОРМАЦІЯ_4: замість « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зазначити « ІНФОРМАЦІЯ_3 »; 4) Дата ВЛК: замість « 05.12.2024» зазначити «-»; 5) Постанова ВЛК: замість «Придатний до служби у в/ч забезпечення, ІНФОРМАЦІЯ_4, ВВНЗ, НЦ, закладах (установах), медпідрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, ОЗ, охорони» зазначити «-»; 6) Адреса проживання: замість «« АДРЕСА_2 » зазначити « АДРЕСА_1 »;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 виправити недостовірні відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних, та резервістів про ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків: НОМЕР_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий Бердичівським РС УДМС України в Житомирській області 23 травня 2015 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 1) Категорія обліку: замість « ОСОБА_2 » зазначити « ОСОБА_3 »; 2) Підстава зняття/виключення: замість «-» зазначити «п. 6 ч. 6 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; 3) ІНФОРМАЦІЯ_4: замість « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зазначити « ІНФОРМАЦІЯ_3 »; 4) Дата ВЛК: замість « 05.12.2024» зазначити «-»; 5) Постанова ВЛК: замість «Придатний до служби у в/ч забезпечення, ІНФОРМАЦІЯ_4, ВВНЗ, НЦ, закладах (установах), медпідрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, ОЗ, охорони» зазначити «-»; 6) Адреса проживання: замість «« АДРЕСА_2 » зазначити « АДРЕСА_1 ».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2026 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невнесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про неперебування ОСОБА_1 на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 відкоригувати в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про неперебування ОСОБА_1 на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з оскаржуваними судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, представник позивача звернувся до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» з касаційною скаргою.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
В свою чергу, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
За змістом частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).
У цій справі суд першої інстанції дійшов висновку про можливість її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.
За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку можливе лише у випадку наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник вказує, що підставою касаційного оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанції є підпункти «а», «б» та «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та зазначає що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника.
Колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання на існування обставин, визначених підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. Крім того скаржником не наведено існування різної судової практики у подібних правовідносинах, яка б свідчила про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
Скаржник вказує на те, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені у оскаржуваному рішенні суду.
Суд відхиляє такі доводи скаржника з огляду на те, що в обґрунтування вказаного твердження він не навів та не обґрунтував, при розгляді яких саме справ скаржник позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, та яким чином ці обставини впливають на вирішення спору у конкретній іншій справі. Суд зазначає, що лише загальні посилання на такі обставини, за відсутності вмотивованих аргументів, не дають підстав для висновку, що є підстави для відкриття касаційного провадження, з посиланням на підпункт «б» частини п`ятої статті 328 КАС України.
Отже, Суд не приймає до уваги доводи скаржник про те, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені у оскаржуваному рішенні суду (підпункт «б» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України).
Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. 
Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Стосовно «виняткового значення» справи для її учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справ.
Однак, твердження скаржника про те, що справа становить виняткове значення для нього (підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України) не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.
Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки. Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.
Крім того, в якості підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження, скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 6 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 58 Конституції України та можливості поширення положень Закону України від 11 квітня 2024 року №3633-IX на осіб, яких було виключено з військового обліку до набрання ним чинності.
Перевіркою доводів касаційної скарги встановлено, що наведене обґрунтування не дає підстав для висновку про наявність випадку, визначеного пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суди попередніх інстанцій установили, що позивач був помилково облікований за іншим ІНФОРМАЦІЯ_4, у зв`язку із чим позов задоволено частково шляхом зобов`язання відповідача відкоригувати відповідні відомості Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено з огляду на чинне правове регулювання військового обліку та відсутність правових підстав для внесення до Реєстру відомостей у спосіб, запропонований позивачем.
При цьому доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів щодо правових наслідків змін законодавства у сфері військового обліку та оцінки судами встановлених обставин справи.
Колегія суддів звертає увагу, що сама лише вказівка на відсутність висновку Верховного Суду не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження. Особа, яка подає касаційну скаргу, повинна обґрунтувати, яка саме норма права потребує нового тлумачення Верховним Судом, у чому полягає помилка судів попередніх інстанцій при її застосуванні та чому без формування нового правового висновку неможливе правильне вирішення спору.
Натомість зі змісту касаційної скарги убачається, що скаржник фактично ставить питання про переоцінку встановлених судами обставин справи та наданої їм правової оцінки.
Крім того, Верховний Суд уже висловлювався щодо правового значення обставин виключення особи з військового обліку на підставі пункту 6 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та необхідності встановлення фактичних підстав перебування особи на військовому обліку під час вирішення спорів цієї категорії, зокрема у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №520/2626/24.
У зазначеній постанові Верховний Суд наголосив, що вирішення спору щодо правомірності перебування особи на військовому обліку та застосування пункту 6 частини шостої статті 37 Закону №2232-XII залежить від встановлення фактичних обставин щодо взяття особи на військовий облік та актуального стану її облікових даних.
Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про необхідність формування нового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а фактично виражають незгоду скаржника з висновками судів попередніх інстанцій.
З огляду на це Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як підставу касаційного оскарження.
Отже, скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи. 
Відтак, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити. 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Рішко Надії Іванівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2026 року у справі №160/27889/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Соколов

Судді Л. О. Єресько

А. Г. Загороднюк