Справа № 454/2654/21	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:
головуючого - судді Струс Т. В. ,
за участю секретаря Синевської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області, з участю третьої особи на стороні позивача ОСОБА_3 , третьої особа на стороні відповідача приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Гук Наталі Миколаївни про визнання заповіту недійсним, 
в с т а н о в и в:

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів, свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її та третьої особи ОСОБА_3 батько - ОСОБА_4 . Зазначає, що вони є спадкоємцями першої черги за законом. Інших спадкоємців першої черги за законом не було і немає. Спадкоємців за заповітом теж немає, оскільки, при житті їх батько не розпоряджався на випадок своєї смерті, заповіту не складав. Зазначає, що після смерті батька вони з братом в межах 6-ти місячного строку подали нотаріусу заяву про прийняття його спадщини в порядку спадкування за законом. На підставі їх заяв приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Гук Н.М. 01.07.2020р. заведена спадкова справа після смерті батька за № 62/2020, а відтак його спадщину вони прийняли. Згодом позивачка дізналась, що після них з братом, 12.11.2020р. заяву про прийняття спадщини цьому ж нотаріусу подала також ОСОБА_2 , яка взагалі не відноситься до спадкоємців по закону. Як виявилось ОСОБА_2 , надала заповіт від імені батька на її користь, датований 12.05.2020р., тобто якби посвідчений за два дні до його раптової смерті, а в спадковий реєстр внесений лише 18.11.2020р., тобто після подачі ОСОБА_2 12.11.2020р. заяви про прийняття спадщини, що складає більше як п`ять місяців після смерті батька, хоч згідно п. 1 ч. 10 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011р. №491, заяви про реєстрацію заповітів подаються в день вчинення нотаріальної дії. Як вказано вище, за час життя батько розпорядження на випадок своєї смерті не здійснював та заповіту не складав, а пред`явлений ОСОБА_2 від його імені заповіт якби посвідчений за два дні до його раптової смерті навіть не за місцем його реєстрації та проживання, а саме секретарем Липницької сільської ради Жовківського району Львівської області ОСОБА_5 , в той час коли він був зареєстрований в іншому районі та на території іншої сільської ради та є підробленим. Вважає, що секретар вищевказаної сільської ради ОСОБА_5 взагалі не мав права посвідчувати оскаржуваний заповіт, а відтак оскаржуваний заповіт є нікчемним, як такий, що складений особою, яка не мала на це права, і як такий що складений з порушеннями щодо його форми та посвідчення. 
Зазначає, що згідно законодавства чинного на момент виникнення спірних правовідносин, виключно виконавчий комітет відповідної сільської ради мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів. У цій справі всупереч зазначеним вимогам законів, секретар Липницької сільської ради Жовківського району Львівської області, ОСОБА_5 не був уповноважений рішенням виконкому на вчинення нотаріальних дій. Крім цього, відповідно до довідки виконавчого комітету Белзької міської ради Червоноградського району району Львівської області спадкодавець ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 , у своїй батьківській хаті, яку набув у свою власність, що стверджується інформаційною довідку з реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, заповіт посвідчений секретарем Липницької сільської ради Жовківського району Львівської області тобто не уповноваженою посадовою особою органу місцевого самоврядування, сусіднього району, що орієнтовно за 30км. від місця фактичного проживання та реєстрації батька позивачки, із внесенням в текст заповіту завідомо неправдивих відомостей про те, що батько якби проживав в с. Дев`ятир Жовківського району Львівської області, що не відповідає дійсності. Тобто заповіт якби був посвідчений секретарем іншого органу місцевого самоврядування, ніж того органу на територіальній юрисдикції якого був зареєстрований та проживав спадкодавець. Отже, вказане ще раз підтверджує те, що заповіт був посвідчений не уповноваженою особою. Зазначає, що посвідчення цього підробленого заповіту у тодішній Липницькій сільській раді Жовківського району (в даний час Рава - Руська міська рада Львівської області), пояснюється тим, що в сусідній Дев`ятирській сільській раді, де за текстом заповіту якби на момент його посвідчення проживав батько позивачки, працювала на той час секретарем цієї сільської ради ОСОБА_6 - сестра відповідачки ОСОБА_2 , в користь якої і фабрикувався цей заповіт секретарем вже іншої Липницької сільської ради цього ж Жовківського району її знайомим ОСОБА_5 , позаяк ОСОБА_6 мабуть не наважилась сфабрикувати самостійно враховуючи родинні зв`язки з ОСОБА_2 оскільки б це одразу проявилось навіть вже через це.
Окрім нікчемності/недійсності вказаного заповіту, який був складений в двох екземплярах (один згідно тексту для заповідача, інший якби залишився в справах Липницької сільської ради), та який є правочином з названих причин, також є недійсним і у зв`язку з тим, що батько позивачки його не підписував, що є свідченням взагалі відсутності у нього волі на складання такого, хоч згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Позивачка вказує, що ознайомившись із текстом копії заповіту, який наданий відповідачем встановлено, що рукописний текст і підпис виконані не її батьком, а іншою особою, що також є підтвердження порушень вимог щодо форми та посвідчення такого заповіту, а відтак і про відсутність вільного волевиявлення батька, яке б відповідало його волі, що є свідченням його недійсності. В зв`язку з підробкою заповіту позивачка звернулась із заявою про кримінальне правопорушення від 20.01.2021р. пов`язане з підробкою цього заповіту. Згідно ухвали слідчого судді Жовківського районного суду Львівської області у справі №444/288/21 задоволено скаргу позивачки та зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР відповідно до поданої заяви від 20.01.2021р. та розпочати досудове розслідування. На даний час проводиться досудове розслідування підробки вказаного заповіту, з попередньою кваліфікацією за ст. 190 та ст. 366 КК України. Водночас, обставина підробки заповіту має бути підтверджена відповідною судово-почеркознавчою експертизою про проведення якої заявлено клопотання. Проте, що рукописні записи та підписи від імені батька позивачки у оспорюваному заповіті виконані не ним, а іншою особою, навіть візуально вбачається із документів з наявними підписами батька і почерком, які надані на запит адвоката із супровідним листом від 17.06.2021р. із місця його роботи у Львівсько - Волинському ВГРЗ. Виходячи з наведеного, вважає, що вказаний заповіт був підроблений заднім числом, вже після раптової смерті батька, оскільки навіть внесений в реєстр через пів року після смерті її батька, а для приховання факту його фальшування, такий оформили в іншому районі, за місцем роботи та проживання родича відповідача ОСОБА_2 . 
Крім цього, зазначає, що в оспорюваному заповіті, відсутнє місце його складання, тобто чи складений він за робочим місцем особи яка його посвідчувала чи в іншому місці, а відтак вже з цієї причини цей заповіт не відповідає вимогам законодавства, що є підставою для визнанню його недійсним. Також в ньому відсутній час складання, яким є не тільки дата, але й години та хвилини.
Просить визнати недійсним (встановити нікчемність) заповіту від 12.05.2020р. від імені ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 , що посвідчений секретарем Липницької сільської ради Жовківського району Львівської області, Дубрівським П.П. та зареєстрований в реєстрі за номером 32.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Левицька О.І. зазначила, що відповідач із позовною заявою не згідна, так як недотримання встановленої законом форми посвідчу вального напису в момент посвідчення заповіту є порушенням правил діловодства, проте не є правовою підставою для визнання незаконною вказаної нотаріальної дії, оскільки ці обставини не спростовують волевиявлення заповідача та не свідчать про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту. Зазначає, що ОСОБА_4 з 1994 року проживав з позивачкою, вів з нею спільне домашнє господарство, допомагав у побуті. Крім того у ОСОБА_4 були доброзичливі відносини з дочкою позивачки, він її виховував та був для неї як рідний батько, оскільки зі своїми дітьми він не спілкувався та не підтримував стосунки тривалий період часу. Позивач отримала у спадщину значну суму коштів і придбала для ОСОБА_4 автомобіль. Так як ОСОБА_2 немає права керувати транспортним засобом, автомобіль зареєстрували на ОСОБА_4 .. Зазначає, що оскільки ОСОБА_4 хворів та перебував на лікуванні, позивач вважає, що його волевиявлення щодо складання заповіту було вільним та відповідало його внутрішній волі. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 вказала, що зміст отриманого відзиву зводиться по суті лише до того, що недотримання встановленої законом форми посвідчувального напису в момент посвідчення не є достатньою правовою підставою для визнаня незаконною вказаної нотаріальної дії, оскільки, на думку цього відповідача ці обставини не спростовують волевиявлення заповідача та не свідчать про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту, а тому відсутні підстави для визнання недійсним (встановити нікчемність) заповіту від 12.05.2020р., оскільки вказаним правочином було оформлене дійсне волевиявлення ОСОБА_4 на випадок його смерті. Проте звертає увагу на те, що у своєму позові вона вказувала на інші підстави визнання заповіту недійсним (встановлення нікчемності правочину), а саме, що заповіт складений неуповноваженою особою, її батько не підписував заповіт, що і свідчить про відсутність його волевиявлення, у тексті заповіту відсутній час його складання і такий посвідчено за межами місця проживання її батька. Однак, у наданому відзиві на позовну заяву відсутні будь які спростування вищевказаним доводам. 
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибула, надала суду заяву у якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. при прийнятті рішення судом просить вирішити питання щодо стягнення із відповідача у її користь витрат за проведену експертизу. 
Представник позивача – адвокат Бордюк М.Й. в судове засідання не прибув, у наданій суду заяві просив розгляд справи проводити без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. 
Крім цього представником позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 – адвокатом Бордюк М.Й. надав суду заяву у якій повідомив, що докази понесених витрат на правничу допомогу будуть подані позивачем та третьою особою в порядку та строк визначені ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача – адвокат Брух А.О. в судове засідання не прибули, представником відповідача надано суду заяву у якій просив розгляд справи проводити у їх відсутності. 
Представник відповідача Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області в судове засідання не прибув. 
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не прибув.
Третя особа приватний нотаріус Гук Н.М. в судове засідання не прибула, надала суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. 
Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Дослідивши докази в справі, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до змісту статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість у тому числі сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом ( ст.12 ЦК України).
Із дослідженої копії свідоцтва про народження позивачки, встановлено, що її батьком є ОСОБА_4 . 
Згідно копії свідоцтва про смерть встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Діброва Сокальського району Львівської області.
Дослідженими матеріалами спадкової справи №62/2020 заведеної після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Гук Н.М., зокрема встановлено, що із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дочка ОСОБА_1 та за заповітом 12.11.2020р. ОСОБА_2 ..
Згідно довідки виконкому Домашівської сільської ради Сокальського району №367 від 24.06.2020р., ОСОБА_4 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 . 
Виконкомом заповіт від імені ОСОБА_4 не посвідчувався. 
На день смерті з ОСОБА_4 зареєстровані: ОСОБА_3 – син, ОСОБА_1 – дочка. 
Дослідженим заповітом ОСОБА_4 від 12.05.2020р., встановлено, що згідно його змісту останній народився та зареєстрований в с. Діброва Сокальського району, проживає в с. Дев`ятир Жовківського району Львівської області та на випадок своєї смерті зробив розпорядження, а саме, що легковий автомобіль «Форд транзит», р.н. НОМЕР_1 та банківський рахунок відкритий в АТ КБ «Приватбанк», заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заповіт посвідчений секретарем Липницької сільської ради, Жовківського району Львівської області, ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за номером 32.
Із копії рішення Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області №22 від 10.12.2020р., зокрема встановлено, що таким вирішено реорганізувати сільські ради шляхом приєднання до Рава-Руської міської ради, зокрема Липницької сільської ради.
Згідно висновку експерта Волинського відділення Львівського НДІСЕ за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи №4218-Е від 10.02.2026р.;
1. Рукописний запис: «Мною цей заповіт прочитано вголос і власноручно підписано» на обох примірниках заповіту ОСОБА_4 від 12.05.2020р. виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою. 
Досліджені рукописні записи: « ОСОБА_4 » на обох примірниках заповіту ОСОБА_4 від 12.05.2020р. виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою. 
Підпис від імені ОСОБА_4 на першому примірнику заповіту від 12.05.2020р. виконаний ймовірно не ОСОБА_4 , а іншою особою. 
Підпис від імені ОСОБА_4 на другому примірнику заповіту від 12.05.2020р. виконаний ймовірно не ОСОБА_4 , а іншою особою. 
2. Підпис в графі «Підписи осіб, їх представників, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» Журналу реєстрації нотаріальних дій Липницької сільської ради Львівської області від порядковим номером нотаріальних дій №32 від 12.05.2020р. ймовірно виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. 
За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідає його волі.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
При цьому, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Відповідно до частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування це процесуальний обов`язок суду.
При цьому обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.
Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, водночас визначення належності відповідачів, а також обгрунтованості позовних вимог є процесуальним обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт, відповідно до статті 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника не допускається.
Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.
Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Згідно з частиною 4 статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.
Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними устаттях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.
Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.
Недійсними є заповіти:
1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі;
2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);
3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Як встановлено судовим розглядом, спір у даній справі виник у зв`язку з порушенням встановленого порядку посвідчення заповіту, а саме - підпис вчинено не заповідачем, при цьому спірний заповіт позбавляє позивачку ОСОБА_1 права на спадкування після смерті батька ОСОБА_4 ..
Вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем, але як підтверджено висновком експерта підпис виконаний ймовірно не ОСОБА_4 , а іншою особою, досліджені експертом рукописні записи у заповіті від імені ОСОБА_4 , виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою. 
Проаналізувавши позовні вимоги позивача, суд приходить до висновку про їх обґрунтованість, так як вбачається, що спірний заповіт від 12.05.2020р., посвідчений секретарем Липницької сільської ради Жовківського району Львівської області, Дубрівським П.П. та зареєстрований в реєстрі за номером 32, посвідчений у порушення вимог закону щодо порядку посвідчення заповіту та його оформлення, так як заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а в даному випадку - підписаний іншою особою.
Таким чином, вимог статей 207, 1248 ЦК України при оформленні спірного заповіту дотримано не було.
Що стосується доводів позивача щодо нікчемності спірного заповіту з підстав складання заповіту особою яка не мала на це права, а саме секретаря Липницької сільської ради Жовківського району Львівської області Дубрівського П.П., такі спростовані наданими суду рішенням Липецької сільської ради від 18.11.2015р. про обрання останнього секретарем та розпорядженням від 18.11.2015р. про покладання на нього обов`язків про вчинення нотаріальних дій.
Щодо складння заповіту не за місцем проживання спадкодавця, у постанові Верховного Суду від 09.06.2022 року в справі № 369/1913/17 вказано, що здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. 
Також щодо покликання позивача щодо відсутності у спірному заповіті відомостей щодо місця його складання та часу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 397/1396/19, встановив, що технічні помилки (описки) у заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення.
Відсутність зазначення місця складення заповіту є технічною опискою, оскільки дата складання заповіту - 12.05.2020р. вказана у вступній частині, а час – 16.00год. зазначений у посвідчувальному написі заповіту.
У відповідності до 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей.
За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним Кодексом України.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В свою чергу відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження не порушення встановленого законом порядку посвідчення спірного заповіту, у той же час дослідженими у судовому засіданні доказами встановлено, що вимоги закону при посвідченні спірного заповіту не дотримано.
Суд приходить до висновку, що оспорюваний заповіт не відповідає вимогам закону, адже наявний висновок судово-почеркознавчої експертизи є доказом того, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_4 на момент посвідчення заповіту не було вільним і не відповідало волі спадкодавця, а тому враховуючи підстави та предмет позову, судом установлено доведеність заявлених позивачем обставин для визнання спірного заповіту недійсним.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що звертаючись до суду із даним позовом позивачем сплачено 908грн. судового збору, що стверджується квитанцією №125 від 17.07.2021р. та згідно квитанції №27 від 23.10.2025р. сплачено 25445грн. за проведену у справі експертизу, які згідно положень ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню із відповідачів в користь позивачки. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 223, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд - 

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.
Визнати недійсним заповіт від 12.05.2020р. від імені ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 , що посвідчений секретарем Липницької сільської ради, Жовківського району Львівської області, ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за номером 32.
Стягнути з ОСОБА_2 та Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області в рівних частках в користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати, а саме: 908 (дев`ятсот вісім) грн. сплаченого судового збору та 25445 (двадцять п`ять тисяч чотириста сорок п`ять) грн. сплачених за проведену у справі експертизу. 
Рішення може бути оскаржене учасниками розгляду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду. 
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання – АДРЕСА_2 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання – АДРЕСА_3 . 
Відповідач: Рава-Руська міська рада Львівського району Львівської області, місце знаходження – м. Рава-Руська, вул. Я.Мудрого,3, Львівського району Львівської області.
Третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання - АДРЕСА_1 . 
Третя особа: ОСОБА_7 , місце знаходження – АДРЕСА_4 . 

Головуючий: Т. В. Струс