Ухвала

05 червня 2026 року
м. Київ 

справа № 638/22847/24
провадження № 61-5349ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім?ї Оскільської сільської ради, про позбавлення батьківських прав, передання на піклування, визначення місця проживання дитини, 

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім?ї Оскільської сільської ради, про позбавлення батьківських прав, передання на піклування, визначення місця проживання дитини.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 є його донькою і матір?ю дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачка на момент народження дитини в шлюбі не перебувала, проживала разом з дитиною у батьківському домі. Вихованням дитини займалася вся родина.

Позивач вказував, що після виповнення дитині трьох років, відповідачка переїхала на заробітки до м. Харкова і забрала дитину з собою. Відповідачка проживала з дитиною вдвох. Йдучи на роботу, відповідачка залишала дитину на довгий час саму. Це могло бути і вдень, і вночі. Дідусь із бабусею, дізнавшись про цю ситуацію, вирішили забрати дитину на проживання до себе, бо дуже любили її.

Починаючи з 19 вересня 2022 року дитина проживає у дідусі і бабусі на постійної основі. Відповідачка протягом декількох років іноді навідувала дитину або дзвонила по телефону, матеріальної підтримки не надавала. А протягом останніх шести місяців не виявляла до дитини батьківського піклування. На даний момент жодних контактів з дитиною не підтримує. Свої батьківськи обов`язки щодо участі у її вихованні не виконує. На теперішній час він, ОСОБА_1 , та його дружина ОСОБА_4 самостійно займаються вихованням та забезпеченням дитини.

ОСОБА_1 просив суд:
позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
передати дитину на піклування ОСОБА_1 ;
визначити місце проживання дитини разом з позивачем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що: 
позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18; від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18; від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17; від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14;
доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Під час вирішення справи, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06 травня 2020 року під час розгляду справи № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) від 09 листопада 2020 року під час розгляду справи № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) в яких зазначено, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для батька (матері), так і для дитини (статті 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками, підстави для позбавлення батьківських прав відсутні. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачку батьківських прав стосовно малолітнього сина не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом;
суд вказав у рішенні, що аналізуючи висновок служби у справах дітей та сім?ї Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, судом встановлено, що службою у справах дітей та сім?ї Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області взагалі не здійснювались виклики та спілкування безпосередньо з матір?ю малолітньої дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , не з`ясовувалась її відношення до питання про позбавлення її батьківських прав, та не з`ясовувалось її ставлення до дитини. Крім того, вивчивши та проаналізувавши всі надані до суду письмові докази судом встановлено, що позивачем не надано жодного доказу того, що ОСОБА_2 свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо малолітнього сина ОСОБА_3 . Так позивачем надано копію вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року, яким ОСОБА_5 ( ОСОБА_2 ) було засуджено за частиною третьою статті 301 КК України до 3 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 1 рік. Разом з тим, злочин за який була засуджена ОСОБА_2 , був нею вчинений до народження сина, та не стосується її ставлення та відношення до сина. Крім того, згідно наданої психологом КЗ «Капитолівський ліцей Оскільської сільської ради Харківської області Ізюмського району» психологом описується ставлення дитини до навчання та його здібності, разом з тим, нічого не зазначається про матір ОСОБА_2 та виконання нею обов`язків по вихованню та догляду за дитиною. Наведене свідчить про недоведеність систематичного та злісного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків та виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав;
згідно з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав;
у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76);
на підставі викладеного, суд виснував, що позбавлення відповідачки батьківських прав не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання мати щодо належного виконання своїх обов`язків, та не забезпечить інтереси дитини, оскільки остаточно розірве її зв`язок із матір`ю. Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд зробив висновок про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , та передання дитини на піклування ОСОБА_1 та визначення місця проживання з ним.

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;
рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2025 року змінено та доповнено резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Службу у справах дітей та сім`ї Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області як орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків»;
в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
звертаючись до суду із вимогами про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та визначення місця проживання дитини з дідом, ОСОБА_1 стверджує, що матір повністю ухиляється від виконання свого обов`язку по вихованню сина, не спілкується з ним та не надає йому матеріальної допомоги; 
вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей;
самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини;
апеляційний суд встановив, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні своїми обов`язками;
судом встановлено, що між дідом та матір`ю малолітнього ОСОБА_3 наявні неприязні стосунки;
апеляційний суд вказав, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі №464/2040/23). При вирішенні спору про позбавлення батьківських прав судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що у висновку служби у справах дітей та сім?ї Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області взагалі службою не здійснювались виклики та спілкування безпосередньо з матір?ю малолітньої дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , не з`ясовувалась її відношення до питання про позбавлення її батьківських прав, та не з`ясовувалось її ставлення до дитини. Докази про вжиття органами опіки та піклування заходів до відповідача за ухилення від виконання батьківських обов`язків чи притягнення його до адміністративної відповідальності у матеріалах справи відсутні. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду та є недостатньо обґрунтованим, так як висновок не містить відомостей про те, яким саме чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить інтереси її сини, а також обставин, які б свідчили про намагання органу опіки та піклування, як відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, вжити заходи для налагодження спілкування матері та сина. Перед наданням відповідного висновку орган опіки та піклування не з`ясовував думки відповідача щодо позбавлення його батьківських прав. Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважав, що наявні в матеріалах цивільної справи докази не є достатніми для обґрунтованості висновку про ухилення відповідача від виховання сина, оскільки зібрані докази не свідчать про свідоме та умисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками;
окрім цього, апеляційний суд звернув увагу, що у матеріалах справи міститься надана позивачем копія вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року, яким ОСОБА_5 ( ОСОБА_2 ) було засуджено за частиною третьою статті 301 КК України до 3 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 1 рік. Разом з тим, злочин за який була засуджена ОСОБА_2 був нею вчинений до народження сина, та не стосується її ставлення та відношення до сина. Крім того, з наданої психологом КЗ «Капитолівський ліцей Оскільської сільської ради Харківської області Ізюмського району» психологом описується ставлення дитини до навчання та його здібності, разом з тим, нічого не зазначається про матір ОСОБА_2 та виконання нею обов`язків по вихованню та догляду за дитиною;
враховуючи відсутність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та відмову у їх задоволенні, не підлягають задоволенню вимоги про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_6 ;
апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки ОСОБА_7 не є дитиною-сиротою чи дитиною, позбавленою батьківського піклування. В свою чергу, сам факт проживання дитини з дідом ОСОБА_1 не дає підстав для передання та встановлення опіки над дитиною. А тому й в цій частині рішення суду підлягає залишенню без змін. Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка;
у поданій апеляційній скарзі, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини не оспорюється, доводів скарга щодо цих вимог не містить, тому в апеляційному порядку не переглядається;
при відмову у задоволенні клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи відповідачці та поданих нових доказів до апеляційної скарги, колегія суддів зазначила, що дослідження нових доказів здійснюється у випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17. Враховуючи наведене, з урахуванням того, що ОСОБА_1 отримав вищезазначені документи, та з огляду на дату на документах 26 вересня 2025 року, 13 жовтня 2025 року, 14 жовтня 2025 року, отримання цих доказів після ухвалення рішення 16 вересня 2025 року, заявником порушено порядок подання доказів та ним не наведено причин, що об`єктивно перешкодили йому отримати ці докази раніше та надати до суду першої інстанції, апеляційний суд надані скаржником на стадії апеляційного перегляду справи вище зазначені докази до уваги не прийняв. Із огляду на викладене та враховуючи позицію Верховного Суду у справі № 499/895/19 від 12 жовтня 2023 року, за змістом якої інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Колегія суддів також вказала, що не знаходить законних підстав для задоволення клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, оскільки проведення зазначеної експертизи перебуває поза межами підстав та предмету позову, який був розглянутий судом першої інстанції, а відповідно до частини шостої статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції;
при зміні рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Виходячи з встановлених судом обставин справи, враховуючи, що ОСОБА_2 , як матір, не бере достатньої участі у вихованні сина, судова колегія вважає за доцільне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши на Службу у справах дітей та сім`ї Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Надання можливості відповідачу змінити ставлення до виховання сина стосується, насамперед, урахування якнайкращих інтересів дитини. У разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як матері стосовно дитини протягом розумного строку після ухвалення судового рішення позивач не позбавлений можливості повторно ініціювати питання про позбавлення її батьківських прав. При цьому, при розгляді такої справи суд повинен буде врахувати той факт, що до відповідача раніше застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, та на підставі наданих сторонами доказів оцінити, чи було вчинено нею дії на виконання такого попередження. Залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23, від 04 квітня 2025 року в справі № 6290/3692/23).

ОСОБА_1 17 квітня 2026 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року (повне судове рішення складено 16 березня 2026 року).

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 27 квітня 2026 року подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 щодо підстав касаційного оскарження судового рішення указує, зокрема, про те, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Проте указана підстава касаційного оскарження судових рішень не обґрунтована.

Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).

У разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи) у касаційній скарзі слід вказати, яке саме було заявлено клопотання, яке суд відхилив та щодо встановлення яких саме обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, воно було заявлено, обґрунтувавши при цьому, порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.  ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи). Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню. 

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат