справа № 991/6499/26
провадження №11-сс/991/374/26

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
АПЕЛЯЦІЙНА ПАЛАТА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м.Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
підозрюваної ОСОБА_6 ,
захисників підозрюваної ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві апеляційні скарги прокурора першого відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_5 та захисника підозрюваної ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 25 травня 2026 року про застосування до підозрюваної ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді застави у кримінальному провадженні №52023000000000503 від 03 жовтня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного рішення і встановлені судом обставини.
Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 25 травня 2026 року клопотання детектива Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) ОСОБА_9 , погоджене прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (далі - САП) ОСОБА_5 , про застосування до підозрюваної ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді застави задоволено частково. До ОСОБА_6 , яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК, застосовано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 3 000 000 грн. із покладенням процесуальних обов`язків строком до 25 липня 2026 року.
Слідчий суддя виходив із того, що надані стороною обвинувачення матеріали підтверджують наявність обґрунтованої підозри, а також існування ризиків, передбачених п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК, а саме ризику переховування підозрюваної від органів досудового розслідування та суду, ризику незаконного впливу на свідків та інших підозрюваних, а також ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. Водночас, визначаючи розмір застави, слідчий суддя врахував характер кримінального правопорушення, дані про особу підозрюваної, її майновий стан, заблокування карткових рахунків, соціальні зв`язки та інші обставини, у зв`язку з чим дійшов висновку, що застава у розмірі 3 000 000 грн. є достатньою, пропорційною та не є завідомо непомірною для підозрюваної. У задоволенні клопотання в частині визначення застави у розмірі 11 648 000 грн. та покладення на підозрювану обов`язку носити електронний засіб контролю слідчий суддя відмовив.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, прокурор САП ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 11 648 000 грн., що становить 3500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, із покладенням на підозрювану процесуальних обов`язків, у тому числі обов`язку носити електронний засіб контролю.
Прокурор не оспорював висновок слідчого судді про обґрунтованість підозри, однак вважав ухвалу необґрунтованою в частині визначеного розміру застави та відмови в покладенні на підозрювану обов`язку носити електронний засіб контролю.
На думку прокурора слідчий суддя належним чином не врахував тяжкість інкримінованого особливо тяжкого корупційного кримінального правопорушення, розмір неправомірної вигоди, майновий стан підозрюваної, її професійний досвід, статус судді Верховного Суду, зв`язки у судовій та правоохоронній системах, а також ризики, передбачені п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК.
Прокурор зазначав, що ОСОБА_6 підозрюється в одержанні неправомірної вигоди в особливо великому розмірі за прийняття рішення у справі №910/15551/20 в інтересах ОСОБА_10 та компанії «Ferrexpo AG». На переконання сторони обвинувачення, характер інкримінованого злочину, тяжкість можливого покарання, наявність у підозрюваної паспорта для виїзду за кордон, її професійні зв`язки та обізнаність із методами роботи правоохоронних органів підтверджують необхідність визначення застави саме у розмірі, запропонованому стороною обвинувачення.
Також прокурор наполягав на існуванні ризику незаконного впливу на свідків та інших підозрюваних, зокрема з огляду на те, що показання осіб, отримані під час досудового розслідування, мають бути безпосередньо досліджені судом під час судового розгляду, а тому ризик впливу на таких осіб зберігається до моменту їх допиту судом. Окремо прокурор вказує на ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, який, на його думку, обумовлений статусом підозрюваної, її тривалим професійним досвідом та обізнаністю із діяльністю правоохоронних органів.
Щодо розміру застави прокурор зазначав, що визначена слідчим суддею сума у 3 000 000 грн. не є достатнім стримуючим фактором для нівелювання встановлених ризиків. На його думку, слідчий суддя безпідставно виходив з того, що застава у розмірі 11 648 000 грн. є завідомо непомірною для підозрюваної, оскільки матеріали провадження свідчать про наявність у неї значних доходів, грошових коштів та майна.
Також вважав, що з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та запобігання порушенню встановлених обмежень на підозрювану необхідно покласти обов`язок носити електронний засіб контролю.
Захисник ОСОБА_7 , діючи в інтересах підозрюваної ОСОБА_6 , також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою клопотання сторони обвинувачення задовольнити частково, застосувавши до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 600 прожиткових мінімумів для працездатних осіб із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК.
В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник стверджував про необґрунтованість підозри. На його думку, сторона обвинувачення не надала даних, які б об`єктивно пов`язували ОСОБА_6 з обставинами кримінального правопорушення, а документи, на які послався слідчий суддя, стосуються насамперед дій ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 .
Захисник також зазначав, що ОСОБА_6 раніше надавала показання як свідок, заперечувала свою причетність до вчинення злочину, а отримання коштів від ОСОБА_11 , за версією захисту, пов`язане з допомогою військовому Збройних Сил України.
Крім того вказував на помилковість висновків слідчого судді щодо ризиків, передбачених ст.177 КПК. На переконання сторони захисту, ризик переховування є припущенням, оскільки підозрювана має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, більше 20 років не змінювала місце проживання, не має бізнесу чи родинних зв`язків за кордоном, потребує медичного нагляду та співпрацює з органом досудового розслідування.
Також захисник вважав необґрунтованими висновки щодо можливого впливу на свідків та інших підозрюваних, оскільки відповідні особи вже надали показання, а сама ОСОБА_6 , за твердженням захисту, протягом тривалого часу не спілкувалася з ними.
Окремо захисник посилався на те, що рішенням Вищої ради правосуддя від 29 травня 2026 року ОСОБА_6 тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя, що, на думку сторони захисту, нівелює ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.
Також захисник звертав увагу на те, що підозрювана добровільно надала доступ до мобільного телефону, заявляла клопотання про проведення слідчих дій та бажає надати показання у статусі підозрюваної.
Щодо розміру застави захисник зазначав, що визначена слідчим суддею сума 3 000 000 грн. є непомірною для ОСОБА_6 з огляду на її майновий стан, арешт квартири та грошових коштів на банківських рахунках, блокування рахунків для отримання заробітної плати та пенсійних виплат, а також значні витрати на допомогу Збройним Силам України. На думку сторони захисту застава у розмірі 600 прожиткових мінімумів для працездатних осіб є достатньою для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної.

Позиції учасників судового провадження.
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав подану ним апеляційну скаргу з урахуванням змін до неї та просив її задовольнити у повному обсязі. Водночас проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту заперечував, вважав наведені у ній доводи необґрунтованими, а висновки слідчого судді щодо наявності підстав для застосування до підозрюваної запобіжного заходу у вигляді застави - правильними.
Підозрювана ОСОБА_6 та її захисники адвокати ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та просили її задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у ній та доповненнях до неї. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували, вважали викладені в ній доводи необґрунтованими, а розмір застави, на визначенні якого наполягав прокурор, - надмірним і таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та майновому стану підозрюваної.

Мотиви суду.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
Згідно з ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Підставою застосування запобіжного заходу відповідно до ч.2 ст.177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрювана може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.
За вимогами ч.1 ст.194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри, наявність хоча б одного з ризиків, передбачених ст.177 КПК, і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання відповідному ризику або ризикам.
При вирішенні питання щодо наявності обґрунтованої підозри предметом перевірки слідчого судді є не лише дотримання процесуального порядку повідомлення особі про підозру, а й дотримання стандарту доказування «обґрунтована підозра» у вчиненні кримінального правопорушення, зважаючи при цьому на рівень обмеження прав, свобод та інтересів особи внаслідок застосування до неї запобіжного заходу.
Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у кримінальному процесуальному законодавстві. Водночас згідно з ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, відповідно до якої термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
Разом з цим стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що орган досудового розслідування або прокурор на цій стадії мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку. Зазначений стандарт передбачає менший рівень імовірності, необхідний на ранніх етапах кримінального провадження для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Тому на цій стадії суд не перевіряє доведеність винуватості особи поза розумним сумнівом, не встановлює остаточно наявність усіх елементів складу кримінального правопорушення та не надає остаточної оцінки допустимості, достовірності й достатності кожного доказу для вирішення справи по суті.
На цій стадії кримінального провадження слідчий суддя має перевірити, чи містять надані стороною обвинувачення матеріали такі факти або інформацію, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити кримінальне правопорушення. Тому суд не вирішує питання про доведеність вини ОСОБА_6 , правильність остаточної кримінально-правової кваліфікації її дій, наявність або відсутність усіх ознак складу злочину, а також не підміняє собою суд, який у разі направлення обвинувального акта здійснюватиме розгляд кримінального провадження по суті.
Із матеріалів провадження вбачається, що детективами НАБУ під процесуальним керівництвом прокурорів САП здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №52023000000000503 від 03 жовтня 2023 року, зокрема за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК. 19 травня 2026 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру в одержанні службовою особою, яка займає особливо відповідальне становище, за попередньою змовою групою осіб, неправомірної вигоди в особливо великому розмірі для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, та в інтересах третьої особи дій з використанням наданої їй влади та службового становища.
За змістом повідомлення про підозру та клопотання сторони обвинувачення обставини кримінального правопорушення пов`язані з розглядом Великою Палатою Верховного Суду справи №910/15551/20, у якій 19 квітня 2023 року ухвалено постанову в інтересах ОСОБА_10 та компанії «Ferrexpo AG». За версією органу досудового розслідування, ОСОБА_11 у період із середини березня 2023 року по 19 квітня 2023 року, перебуваючи у своєму робочому кабінеті в приміщенні Верховного Суду, запропонував ОСОБА_6 під час засідання 19 квітня 2023 року у справі №910/15551/20 проголосувати за основний проект рішення у справі, підготовлений суддею Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_14 , та повідомив, що особи, зацікавлені у прийнятті такого рішення, нададуть їй неправомірну вигоду.
За версією сторони обвинувачення, під час засідання Великої Палати Верховного Суду 19 квітня 2023 року ОСОБА_6 , виконуючи попередні домовленості з ОСОБА_11 , віддала свій голос за основний проект рішення у справі №910/15551/20, що забезпечило винесення постанови, якою, зокрема, частково задоволено касаційні скарги ПрАТ «Ділові партнери» та компанії «Ferrexpo AG», скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 вересня 2022 року у справі №910/15551/20, змінено рішення Господарського суду міста Києва від 27 травня 2021 року в мотивувальній частині, а в іншій частині це рішення залишено в силі.
У цьому контексті, за версією сторони обвинувачення, приблизно 04-05 травня 2023 року ОСОБА_6 у робочому кабінеті ОСОБА_11 у приміщенні Верховного Суду за адресою: м.Київ, вул. Пилипа Орлика, 8, одержала через нього надану ОСОБА_10 неправомірну вигоду в сумі 50 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 04 травня 2023 року становило 1 828 430 грн.
На підтвердження обґрунтованості підозри сторона обвинувачення надала слідчому судді сукупність матеріалів, які стосуються як обставин розгляду справи №910/15551/20, так і ймовірного одержання, переміщення, розподілу та подальшого виявлення коштів. Зокрема, слідчим суддею досліджено матеріали щодо руху та результатів розгляду вказаної судової справи, протоколи за результатами оперативно-розшукових заходів (далі - ОРЗ) та негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД), матеріали, які відображають комунікацію між учасниками ймовірної схеми, відомості щодо одержання ОСОБА_11 неправомірної вигоди та її подальшого розподілу, показання свідків, протоколи обшуків і оглядів, під час яких виявлено грошові кошти, а також інші матеріали, які в сукупності, на цьому етапі кримінального провадження, пов`язують ОСОБА_6 з інкримінованими обставинами.
Суд враховує, що підозра ОСОБА_6 ґрунтується не лише на абстрактному припущенні про її участь у розгляді справи №910/15551/20 як судді Великої Палати Верховного Суду. Сторона обвинувачення пов`язує її можливу причетність із конкретною сумою неправомірної вигоди, конкретним способом її одержання, конкретним місцем передання коштів, конкретним зв`язком цих коштів із раніше отриманою ОСОБА_11 неправомірною вигодою та подальшим виявленням відповідної суми під час проведення невідкладного обшуку. Саме поєднання цих обставин, а не кожна з них окремо, утворює той фактичний мінімум, який є достатнім для висновку про наявність обґрунтованої підозри.
Доводи сторони захисту щодо необґрунтованості підозри, відсутності даних, які об`єктивно пов`язують ОСОБА_6 з обставинами кримінального правопорушення, а також сумнівності окремих доказів не спростовують висновків слідчого судді на цій стадії. Такі доводи мають значення для подальшої оцінки достовірності відповідних доказів, їх узгодженості між собою, належності оформлення та допустимості використання під час доведення винуватості. Однак на стадії розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу ці обставини самі по собі не свідчать про необґрунтованість підозри, якщо відповідні відомості не є ізольованими, а оцінюються у взаємозв`язку з іншими матеріалами кримінального провадження.
Доводи сторони захисту щодо процесуального статусу ОСОБА_11 , можливих мотивів надання ним показань, а також достовірності повідомлених ним відомостей також не спростовують висновку про наявність обґрунтованої підозри. Такі доводи підлягають перевірці під час подальшого досудового розслідування та, у разі направлення обвинувального акта, судового розгляду по суті. Водночас на цій стадії процесу вони не усувають можливості врахування повідомлених ОСОБА_11 відомостей у сукупності з іншими матеріалами кримінального провадження.
Такий підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ, за якою використання показань співобвинуваченого або особи, яка співпрацює зі стороною обвинувачення, саме по собі не є несумісним із гарантіями справедливого судового розгляду, однак потребує належної оцінки їх достовірності, мотивів надання та можливості сторони захисту їх оспорити. Зокрема, у справі «Лука проти Італії» (Luca v. Italy), рішення від 27 лютого 2001 року, заява №33354/96, ЄСПЛ виходив із того, що для застосування гарантій ст.6 Конвенції не є вирішальним формальний статус особи, яка надала показання, - свідка чи співобвинуваченого. У справі «Хабран і Далем проти Бельгії» (Habran and Dalem v. Belgium), рішення від 17 січня 2017 року, заяви №43000/11, №49380/11, ЄСПЛ також враховував ризики, пов`язані з показаннями осіб, які могли мати власний інтерес у співпраці з органами слідства, однак не розглядав сам по собі такий процесуальний інтерес як автоматичну підставу для визнання відповідних показань непридатними. Відповідно, процесуальний статус ОСОБА_11 та доводи захисту щодо можливих мотивів зміни ним позиції підлягають оцінці, але не усувають можливості врахування повідомлених ним відомостей у сукупності з іншими матеріалами кримінального провадження на стадії перевірки обґрунтованості підозри.
Так само суд не приймає доводи сторони захисту про необхідність фактичного вирішення питання щодо достовірності або недостовірності показань ОСОБА_11 вже на цій стадії. Надання остаточної оцінки таким показанням, перевірка причин зміни позиції цієї особи, встановлення наявності або відсутності мотиву для обмови, а також оцінка можливого впливу її процесуального становища на зміст повідомлених відомостей належать до предмета доказування під час подальшого досудового розслідування та, у разі направлення обвинувального акта, судового розгляду по суті. Натомість під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу суд перевіряє лише те, чи дає сукупність наданих матеріалів достатні підстави вважати підозру обґрунтованою.
Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_6 не могла одноособово ухвалити рішення у справі №910/15551/20, також не спростовує обґрунтованості підозри. Зміст повідомленої підозри не зводиться до твердження про одноособове ухвалення нею судового рішення. Навпаки, за версією сторони обвинувачення, йдеться про одержання неправомірної вигоди службовою особою, яка входила до складу колегіального судового органу, за вчинення дій з використанням наданої їй влади та службового становища під час розгляду конкретної судової справи. Питання про те, чи утворюють такі дії склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК, та чи буде доведено наявність попередньої змови, отримання неправомірної вигоди, її предмета, розміру, мети та зв`язку з використанням службового становища, підлягає вирішенню за результатами повного дослідження доказів.
Доводи захисту щодо провокації злочину, штучного створення доказів, неправдивості показань ОСОБА_11 , а також щодо отримання ОСОБА_6 коштів нібито для подальшої допомоги військовослужбовцю Збройних Сил України не є очевидно безпідставними з погляду необхідності їх подальшої перевірки. Водночас вони не усувають наявного на цій стадії фактичного підґрунтя підозри, оскільки потребують оцінки всього комплексу доказів, перевірки версій сторін, з`ясування послідовності подій, мотивів учасників та допустимості відповідних доказів у передбаченому КПК порядку. Така перевірка виходить за межі завдань і процесуальних повноважень слідчого судді та суду під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
За таких обставин суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що надані стороною обвинувачення матеріали в сукупності підтверджують можливу причетність ОСОБА_6 до інкримінованого кримінального правопорушення та є достатніми для висновку про наявність обґрунтованої підозри у розумінні ч.1 ст.194 КПК. Доводи апеляційної скарги сторони захисту в цій частині не спростовують правильності зазначеного висновку, а переважно стосуються питань, які підлягають перевірці під час подальшого досудового розслідування та оцінці при вирішенні кримінального провадження по суті.
Встановлення наявності обґрунтованої підозри саме по собі не є достатньою підставою для застосування до особи запобіжного заходу, оскільки відповідно до ч.2 ст.177, ч.1 ст.194 КПК сторона обвинувачення також має довести наявність хоча б одного з ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, та обставини, які свідчать про необхідність застосування відповідного запобіжного заходу для їх мінімізації.
З огляду на це суд переходить до перевірки висновків слідчого судді щодо існування ризиків кримінального провадження, їх інтенсивності, а також достатності застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 3 000 000 грн. із покладенням на неї відповідних процесуальних обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
За змістом ч.2 ст.177 КПК підставою застосування запобіжного заходу є не будь-яка абстрактна можливість неналежної процесуальної поведінки, а наявність таких ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрювана може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.
Ризиком у контексті кримінального провадження є не сама лише імовірність небажаної для сторони обвинувачення поведінки підозрюваної, а обґрунтована можливість вчинення нею конкретних дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК, з урахуванням характеру повідомленої підозри, даних про особу, її процесуальної поведінки, стадії кримінального провадження та інших обставин, які мають значення для вирішення питання про запобіжний захід.
У цьому кримінальному провадженні для оцінки ризиків істотне значення мають характер повідомленої ОСОБА_6 підозри за ч.4 ст.368 КК, її зв`язок із розглядом судової справи Великою Палатою Верховного Суду, статус ОСОБА_6 як судді Верховного Суду, її професійний досвід, авторитет і коло професійних контактів, майновий стан, поведінка після набуття статусу підозрюваної, стадія досудового розслідування, а також коло осіб, показання або процесуальна поведінка яких можуть мати значення для встановлення обставин кримінального провадження.
Суд враховує, що професійний статус судді Верховного Суду сам по собі не доводить існування жодного з ризиків, передбачених ст.177 КПК. Разом з тим такий статус не може ігноруватися, якщо інкриміновані обставини безпосередньо пов`язані з діяльністю Верховного Суду, розглядом судової справи, професійними контактами у суддівському середовищі та можливістю впливу на осіб, пов`язаних із цим кримінальним провадженням. Тому відповідні дані мають оцінюватися не ізольовано, а у взаємозв`язку з конкретними фактичними обставинами повідомленої підозри.
З урахуванням наведеного суд переходить до окремої оцінки кожного із ризиків, на які посилалася сторона обвинувачення та щодо яких сторони висловили заперечення в апеляційних скаргах.
Перевіряючи висновок слідчого судді щодо наявності ризику переховування, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК, суд враховує характер повідомленої ОСОБА_6 підозри, тяжкість можливого покарання, її статус судді Верховного Суду, обізнаність із правовими процедурами, майнові можливості, наявність паспорта для виїзду за кордон, а також доводи сторони захисту щодо належної процесуальної поведінки підозрюваної, її віку, стану здоров`я, постійного місця проживання, сталих соціальних зв`язків та відсутності фактів ухилення від органу досудового розслідування.
Суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, суворість можливого покарання та наявність паспорта для виїзду за кордон не можуть бути самостійною підставою для висновку про наявність ризику переховування. Так само суд враховує, що з часу подій, які інкримінуються ОСОБА_6 , минув значний період, а матеріали провадження не містять даних про те, що до застосування запобіжного заходу вона вчиняла дії, спрямовані на ухилення від органу досудового розслідування або суду.
Разом з тим зазначені обставини не усувають відповідного ризику повністю. Суд враховує, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого корупційного кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК, за яке законом передбачено суворе покарання. Характер повідомленої підозри, можливі правові та професійні наслідки кримінального переслідування для судді Верховного Суду, обізнаність підозрюваної із правовими процедурами та наявність у неї майнових можливостей у сукупності з іншими обставинами можуть об`єктивно впливати на оцінку ймовірності неналежної процесуальної поведінки.
Водночас суд враховує вік ОСОБА_6 , її стан здоров`я, наявність постійного місця проживання, сталі соціальні зв`язки, відсутність бізнесу чи родинних зв`язків за кордоном, а також відсутність встановлених спроб ухилення від органу досудового розслідування. Наведені обставини свідчать про зниження інтенсивності цього ризику.
Відхиляючи доводи сторони захисту про повну відсутність ризику переховування, суд зазначає, що належна попередня процесуальна поведінка підозрюваної, її вік, стан здоров`я, наявність постійного місця проживання та соціальних зв`язків зменшують інтенсивність цього ризику, однак не спростовують його існування з огляду на характер повідомленої підозри, тяжкість можливого покарання та інші наведені вище обставини.
Отже, висновок слідчого судді про наявність ризику переховування ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та суду, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК, є обґрунтованим. Водночас належна попередня процесуальна поведінка підозрюваної, відсутність встановлених фактів ухилення, її вік, стан здоров`я, наявність постійного місця проживання та соціальних зв`язків свідчать про невисоку інтенсивність цього ризику.
Оцінюючи висновок слідчого судді щодо наявності ризику незаконного впливу на свідків та інших підозрюваних у цьому кримінальному провадженні, суд враховує, що цей ризик слідчий суддя визнав доведеним з огляду на характер повідомленої ОСОБА_6 підозри, її статус судді Верховного Суду, участь у розгляді справи №910/15551/20 у складі Великої Палати Верховного Суду, професійні контакти у суддівському середовищі та коло осіб, показання або процесуальна поведінка яких можуть мати значення для встановлення обставин кримінального провадження.
Суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що професійний статус судді Верховного Суду сам по собі не може автоматично свідчити про наявність ризику незаконного впливу на свідків чи інших учасників кримінального провадження. Так само відсутність встановлених фактів здійснення ОСОБА_6 такого впливу або спроб його здійснення має значення для оцінки інтенсивності відповідного ризику.
Водночас зазначені обставини не спростовують існування цього ризику повністю. Ризик незаконного впливу не потребує обов`язкового встановлення вже вчиненої спроби впливу, оскільки його зміст полягає у наявності реальної можливості такої поведінки з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження. У цій справі така можливість пов`язана не лише з формальним статусом ОСОБА_6 як судді Верховного Суду, а з характером повідомленої їй підозри, її зв`язком із розглядом справи №910/15551/20 Великою Палатою Верховного Суду, ймовірною участю інших осіб у подіях, що перевіряються органом досудового розслідування, а також необхідністю отримання та перевірки показань осіб, які перебували або могли перебувати у професійних контактах із підозрюваною.
Суд також враховує, що відповідно до передбаченої КПК процедури отримання показань спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим або прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду - шляхом безпосереднього допиту особи в судовому засіданні. Отже, ризик незаконного впливу на осіб, які можуть давати показання, не втрачає актуальності автоматично лише через те, що орган досудового розслідування вже отримав від них певні відомості на стадії досудового розслідування.
При цьому суд виходить із того, що професійний статус і зв`язки підозрюваної мають значення лише у поєднанні з конкретними фактичними обставинами кримінального провадження, а не як самостійна підстава для обмеження її прав. Саме зв`язок повідомленої підозри з діяльністю Верховного Суду, розглядом конкретної судової справи, колом суддів, працівників суду та інших осіб, які можуть володіти відомостями про обставини кримінального провадження, надає цьому ризику достатнього фактичного підґрунтя.
Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 протягом тривалого часу не спілкувалася зі свідками та іншими підозрюваними у цьому кримінальному провадженні, а частина осіб уже надала показання, не спростовують існування ризику незаконного впливу. Такі обставини зменшують його інтенсивність, однак не усувають саму можливість впливу з огляду на характер повідомленої підозри, коло осіб, причетних до подій, які перевіряються, та необхідність подальшої процесуальної перевірки їхніх показань.
Відхиляючи доводи сторони захисту про повну відсутність ризику незаконного впливу, суд зазначає, що відсутність встановлених спроб такого впливу з боку ОСОБА_6 зменшує інтенсивність ризику, однак не усуває його з огляду на характер підозри, професійний статус підозрюваної та коло осіб, на яких потенційно може бути спрямований такий вплив.
З огляду на викладене висновок слідчого судді про наявність ризику незаконного впливу на свідків та інших підозрюваних у цьому кримінальному провадженні, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, є обґрунтованим. Цей ризик має істотне значення у контексті обставин цього кримінального провадження, однак відсутність встановлених спроб впливу, попередня процесуальна поведінка підозрюваної та дані про відсутність тривалого спілкування з відповідними особами мають значення для оцінки його інтенсивності.
Перевіряючи висновок слідчого судді щодо наявності ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК, суд виходить із того, що цей ризик має самостійний зміст і не може автоматично ототожнюватися з ризиком незаконного впливу на свідків чи інших підозрюваних у цьому кримінальному провадженні.
Професійний статус судді Верховного Суду, тривалий досвід роботи, авторитет і коло професійних контактів самі по собі не є достатніми для висновку про існування ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. Такі обставини можуть мати значення лише у поєднанні з конкретними даними, які індивідуалізують цей ризик саме щодо підозрюваної та показують його відмінність від ризику незаконного впливу.
У цьому кримінальному провадженні слідчий суддя мав підстави врахувати, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали ОСОБА_6 залишалася суддею Верховного Суду та здійснювала правосуддя, а повідомлена їй підозра безпосередньо пов`язана з розглядом справи №910/15551/20 Великою Палатою Верховного Суду, тобто з тією професійною сферою, у якій вона мала службовий статус, авторитет та професійні контакти.
Отже, у цьому випадку йдеться не про абстрактне посилання на юридичну обізнаність або професійний досвід підозрюваної, а про їх поєднання з конкретними обставинами кримінального провадження: характером інкримінованих подій, їх зв`язком із діяльністю Верховного Суду, необхідністю подальшої перевірки обставин розгляду справи №910/15551/20, а також тим, що на час вирішення питання про запобіжний захід підозрювана не була відсторонена від здійснення правосуддя.
Водночас суд враховує, що після постановлення оскаржуваної ухвали рішенням Вищої ради правосуддя від 29 травня 2026 року ОСОБА_6 тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Це рішення не є процесуальним рішенням у межах цього кримінального провадження щодо наявності або відсутності ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК, однак воно підтверджує релевантність оцінки саме того чинника, який врахував слідчий суддя, - можливості використання поточного статусу судді Верховного Суду у зв`язку з обставинами кримінального провадження.
Разом з тим тимчасове відсторонення ОСОБА_6 від здійснення правосуддя істотно зменшує інтенсивність цього ризику на час апеляційного перегляду, оскільки обмежує можливість використання нею поточних службових повноважень судді Верховного Суду. Проте воно не усуває ризик повністю, оскільки професійний досвід, обізнаність із судовими та процесуальними механізмами, а також сформовані професійні контакти не припиняються автоматично внаслідок тимчасового відсторонення.
Суд також враховує доводи сторони захисту про відсутність конкретних даних щодо вчинення ОСОБА_6 дій, спрямованих на перешкоджання кримінальному провадженню. Такі доводи мають значення для оцінки інтенсивності відповідного ризику. Водночас ризик у розумінні ст.177 КПК не потребує доведення вже вчиненого перешкоджання, оскільки його зміст полягає у наявності обґрунтованої ймовірності такої поведінки з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.
Тому відсутність встановлених спроб перешкоджання кримінальному провадженню з боку ОСОБА_6 , її попередня процесуальна поведінка та тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя не спростовують повністю існування ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК, однак свідчать про його помірну інтенсивність на час апеляційного перегляду.
За таких обставин суд погоджується з висновком слідчого судді про наявність ризику перешкоджання ОСОБА_6 кримінальному провадженню іншим чином, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК. Водночас тимчасове відсторонення підозрюваної від здійснення правосуддя, відсутність встановлених конкретних дій, спрямованих на перешкоджання кримінальному провадженню, та її попередня процесуальна поведінка свідчать про зниження інтенсивності цього ризику.
Наявність обґрунтованої підозри та встановлених ризиків переховування, незаконного впливу на свідків та інших підозрюваних, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином свідчить про існування процесуальних підстав для застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу.
Відповідно до ч.1 ст.194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя має встановити, зокрема, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази наявність обґрунтованої підозри та хоча б одного з ризиків, передбачених ст.177 КПК. Як уже зазначено вище, у цьому кримінальному провадженні слідчий суддя обґрунтовано встановив наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК, а також ризиків, передбачених п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК.
Застава за своєю правовою природою спрямована на забезпечення виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків та запобігання встановленим ризикам. У цьому кримінальному провадженні, з огляду на наявність обґрунтованої підозри, встановлених ризиків та їх інтенсивність, застосування до ОСОБА_6 застави є необхідною та достатньою формою процесуального забезпечення її належної процесуальної поведінки.
Отже застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді застави відповідає встановленим у цьому провадженні процесуальним передумовам та є співмірним способом забезпечення її належної процесуальної поведінки на цій стадії кримінального провадження.
Надаючи оцінку обґрунтованості визначеного слідчим суддею розміру застави, суд виходить з такого.
Як уже зазначалося, прокурор вважав заставу в розмірі 3 000 000 грн. недостатньою для забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_6 та наполягав на її збільшенні до 11 648 000 грн. Своєю чергою сторона захисту, не заперечуючи можливості застосування до підозрюваної запобіжного заходу у вигляді застави, вважала визначений слідчим суддею розмір застави надмірним та просила зменшити його до 600 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Відповідно до ч.4 ст.182 КПК розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваної, інших даних про її особу та встановлених ризиків. При цьому розмір застави має достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків і не може бути завідомо непомірним для неї.
За змістом ч.5 ст.182 КПК щодо особи, підозрюваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, застава визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Водночас у виключних випадках, якщо слідчий суддя встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, яка підозрюється у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути визначена у розмірі, який перевищує такі межі.
Отже, розмір застави не може визначатися ізольовано від одного окремого ризику або лише з огляду на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення. Він має оцінюватися через сукупність установлених обставин: обґрунтовану підозру, характер інкримінованого кримінального правопорушення, майновий стан підозрюваної, дані про її особу, а також характер та інтенсивність ризиків, передбачених п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК.
У цьому кримінальному провадженні слідчий суддя визначив ОСОБА_6 заставу у розмірі 3 000 000 грн., тобто у розмірі, який перевищує звичайні межі, передбачені п.3 ч.5 ст.182 КПК. Це свідчить про те, що слідчий суддя врахував характер повідомленої підозри, інкримінований розмір неправомірної вигоди, особу підозрюваної, її майновий стан, вік, стан здоров`я, соціальні зв`язки, наявність арешту майна та коштів, а також встановлені ризики.
Суд враховує, що ризик переховування має невисоку інтенсивність, ризик незаконного впливу на свідків та інших підозрюваних має істотне значення у контексті обставин цього кримінального провадження, а ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином після тимчасового відсторонення ОСОБА_6 від здійснення правосуддя знизив свою інтенсивність. Така сукупна оцінка ризиків підтверджує необхідність визначення застави у розмірі, який виходить за межі звичайного діапазону, однак не обґрунтовує автоматичного визначення застави саме у розмірі, запропонованому прокурором.
Прокурор, обґрунтовуючи необхідність визначення застави у розмірі 11 648 000 грн., посилався на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, розмір ймовірної неправомірної вигоди, майновий стан ОСОБА_6 та встановлені ризики. Водночас сама по собі можливість особи внести більшу заставу або наявність у неї певних активів не означає необхідності визначення застави саме у такому розмірі. Застава не є видом покарання, попередньою конфіскацією чи способом компенсації ймовірної неправомірної вигоди, а має забезпечувати належну процесуальну поведінку підозрюваної особи.
Для збільшення застави до розміру, запропонованого прокурором, сторона обвинувачення мала довести не лише те, що такий розмір потенційно може бути внесений, а й те, що саме він є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної та запобігання встановленим ризикам. Проте прокурор не навів достатніх доводів, які б свідчили, що застава у розмірі 3 000 000 грн. не здатна забезпечити виконання ОСОБА_6 покладених на неї процесуальних обов`язків, а належний рівень процесуальної поведінки може бути досягнутий лише шляхом визначення застави у розмірі 11 648 000 грн.
Водночас суд не погоджується і з позицією сторони захисту про необхідність зменшення застави до 600 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Наявність обґрунтованої підозри, встановлених ризиків, характер інкримінованого кримінального правопорушення, розмір ймовірної неправомірної вигоди та дані про особу підозрюваної свідчать про необхідність застосування до ОСОБА_6 застави саме у розмірі, який перевищує звичайні межі, передбачені п.3 ч.5 ст.182 КПК.
Доводи сторони захисту щодо віку, стану здоров`я, наявності постійного місця проживання, соціальних зв`язків, арешту майна та коштів, блокування рахунків, а також здійснення витрат на допомогу Збройним Силам України були предметом оцінки слідчого судді та обґрунтовано враховані при визначенні розміру застави. Саме з урахуванням цих обставин слідчий суддя не погодився з розміром застави, запропонованим стороною обвинувачення, та визначив її у значно меншій сумі.
З урахуванням наведеного застава у розмірі 3 000 000 грн. є істотною, враховує характер повідомленої підозри, майновий стан підозрюваної, дані про її особу, вік, стан здоров`я, соціальні зв`язки, наявність арешту майна і коштів та встановлену інтенсивність ризиків. Такий розмір застави достатньою мірою гарантує виконання ОСОБА_6 покладених на неї процесуальних обов`язків, не має карального чи конфіскаційного характеру та не є завідомо непомірним.
Отже, підстав для скасування застави, зменшення її розміру до 600 прожиткових мінімумів для працездатних осіб або збільшення до 11 648 000 грн. судом не встановлено.
Так само необґрунтованими суд вважає доводи прокурора про необхідність покладення на ОСОБА_6 додаткового обов`язку носити електронний засіб контролю.
Відповідно до ч.5 ст.194 КПК у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, суд може покласти на підозрювану один або кілька процесуальних обов`язків, необхідність яких доведена прокурором. Отже, покладення обов`язку носити електронний засіб контролю не є автоматичним наслідком застосування застави, а потребує окремого обґрунтування того, що з огляду на конкретні ризики та їх інтенсивність інші процесуальні обов`язки є недостатніми для запобігання цим ризикам.
Прокурор вважав, що застосування електронного засобу контролю необхідне для забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_6 та запобігання встановленим ризикам. Водночас такі доводи не переконують суд у необхідності покладення на підозрювану цього додаткового обов`язку.
Як зазначено вище, ризик переховування ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та суду має невисоку інтенсивність. Його мінімізація забезпечується покладеними на підозрювану обов`язками прибувати за кожною вимогою до детектива, прокурора, слідчого судді та суду, не відлучатися з визначеної території без дозволу, повідомляти про зміну місця проживання, а також здати на зберігання документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.
Ризик незаконного впливу на свідків та інших підозрюваних у цьому кримінальному провадженні за своїм змістом насамперед пов`язаний із можливістю комунікації з визначеним колом осіб. Тому його мінімізація досягається передусім покладенням на підозрювану обов`язку утримуватися від спілкування з такими особами щодо обставин кримінального провадження, а не технічним контролем її місцезнаходження.
Ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином після тимчасового відсторонення ОСОБА_6 від здійснення правосуддя знизив свою інтенсивність, а прокурор не довів, що саме носіння електронного засобу контролю є необхідним та ефективним способом запобігання цьому ризику.
Суд також враховує вік ОСОБА_6 , її стан здоров`я, наявність постійного місця проживання, попередню процесуальну поведінку та відсутність встановлених фактів ухилення від органу досудового розслідування або суду. У сукупності з оціненою вище інтенсивністю ризиків ці обставини не свідчать про необхідність додаткового обмеження у вигляді електронного засобу контролю.
За таких умов прокурор не довів, що без покладення на ОСОБА_6 обов`язку носити електронний засіб контролю застосована застава та вже покладені на неї процесуальні обов`язки не здатні забезпечити її належну процесуальну поведінку або запобігти встановленим ризикам.
Отже, підстав для покладення на ОСОБА_6 додаткового обов`язку носити електронний засіб контролю суд не встановив.
Інші доводи апеляційних скарг не містять самостійних підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали.
Основні аргументи сторін щодо обґрунтованості підозри, наявності ризиків кримінального провадження, застосування застави як виду запобіжного заходу, її розміру та необхідності покладення на підозрювану обов`язку носити електронний засіб контролю оцінені судом у відповідних частинах цього рішення.
Інші доводи сторони захисту переважно стосуються достовірності показань окремих осіб, допустимості окремих матеріалів, достатності доказів для доведення винуватості, версії щодо походження вилучених коштів та остаточної кримінально-правової оцінки дій ОСОБА_6 , тобто питань, які не підлягають остаточному вирішенню на стадії застосування запобіжного заходу.
Інші доводи прокурора фактично зводяться до наполягання на суворішій оцінці ризиків, більшому розмірі застави та необхідності додаткового процесуального обов`язку, однак ці питання вже перевірені судом і не дають підстав для іншого висновку.
Відповідно до практики ЄСПЛ ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди належним чином мотивувати свої рішення, однак не вимагає детальної відповіді на кожен довід сторони, якщо він не має вирішального значення для результату провадження.
Отже, під час постановлення оскаржуваної ухвали слідчий суддя дотримався вимог кримінального процесуального закону, належним чином перевірив наявність процесуальних підстав для застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді застави, визначив її розмір з урахуванням обставин кримінального провадження, даних про особу підозрюваної та встановлених ризиків, а також обґрунтовано не поклав на неї додатковий обов`язок носити електронний засіб контролю.
Відтак, під час постановлення оскаржуваної ухвали слідчим суддею дотримано вимоги кримінального процесуального закону, істотних порушень норм КПК, які могли б бути підставою для скасування або зміни ухвали слідчого судді, судом не встановлено. У зв`язку з цим апеляційні скарги прокурора та сторони захисту підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала слідчого судді як законна й обґрунтована - без змін.
Керуючись ст. 177, 178, 182, 194, 404, 405, 407, 422 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 25 травня 2026 року залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_______________   _______________   _______________
ОСОБА_1     ОСОБА_2     ОСОБА_3