ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/91/25	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Богацької Н.С.,
Принцевської Н.М.,
секретар судового засідання – Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:
від прокуратури: Коломійчук І.О., за посвідченням;
від ОМР: Асташенкова О.І., у порядку самопредставництва;
від ТОВ «ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС «ДЕЛЬФІН»: Яновський В.С., керівник;
від Управління капітального будівництва ОМР: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН”
на рішення Господарського суду Одеської області
від 09 червня 2025 року (повний текст складено 19.06.2025)
у справі № 916/91/25
за позовом Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН”
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Управління капітального будівництва Одеської міської ради 
про стягнення 7 893 014,05 грн.,

суддя суду першої інстанції: Невінгловська Ю.М.
місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 05.05.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 Заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси (далі – прокурор, позивач) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі також – ОМР, Міська рада) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС «ДЕЛЬФІН» (далі також – відповідач, Товариство, ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН») про стягнення з останнього на користь Одеської міської ради грошових коштів в розмірі 7 893 014,05 грн, з яких: 4 662 456,74 грн – основна заборгованість, 527 667,57 грн – 3 % річних та 2 703 189,74 грн – інфляційне нарахування.
В обґрунтування позовної заяви прокурор зазначає, що відповідач, в порушення вимог чинного законодавства, не уклав з Одеською міською радою договір про пайову участь та не сплатив кошти пайової участі до бюджету при новому будівництві багатоквартирного будинку, незважаючи на те, що відповідний обов`язок мав бути виконаний до прийняття об`єкта в експлуатацію. У зв`язку з невиконанням ТОВ «ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС «ДЕЛЬФІН» вказаного обов`язку, на суму основного боргу нараховано 3% річних та інфляційні втрати за період з 12.03.2021 по 18.12.2024. 
У якості підстав позовних вимог прокурор послався, зокрема, на приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України, ,,Прикінцеві та перехідні положення” Закону України ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні”.
В процесі розгляду справи місцевим господарським судом було залучено до участі у справі Управління капітального будівництва Одеської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.06.2025 у справі №916/91/25 (суддя Невінгловська Ю.М.) позовні вимоги задоволені у повному обсязі. 
Задовольняючи позовні вимоги, Господарський суд Одеської області дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність останніх належними доказами, наявними в матеріалах справи.
Зокрема, посилаючись на положення Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” та висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 20.07.2022 у справі №910/9548/21 та від 15.08.2024 у справі №914/2145/23, місцевий господарський суд виходив з того, що відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити відповідні суми, таке зобов`язання повинно бути виконано до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Крім того, місцевий господарський суд зазначив про правомірність звернення до суду із відповідним позовом саме прокурора в особі Міської ради, а також дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки його перебіг зупинено на підставі п. 19 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України. З огляду на вказане, судом першої інстанції було відхилено заяву відповідача стосовно застосування наслідків спливу позовної давності.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 09.06.2025 у справі №916/91/25 та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим при неповному з`ясуванні судом обставин справи, а також з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги полягають у наступному:
- судом першої інстанції проігноровано відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів Одеської міської ради, оскільки остання не зверталась до прокуратури з вимогами про стягнення пайової участі, не надавала згоду на представництво інтересів Міської ради прокурором, не готувала правових висновків щодо правомірності стягнення пайової участі з ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН», про що зазначено в листі №738 від 27.03.2025 Юридичного департаменту ОМР;
- судом не враховано факт спливу позовної давності, оскільки об`єкт будівництва було введено в експлуатацію ще у березні 2021, а позовна заява подана лише у лютому 2025. За статтею 257 Цивільного кодексу України, загальний строк позовної давності становить 3 роки, а тому відповідний строк сплив у березні 2024 і жодних дій, що могли б свідчити про переривання або поновлення строку, позивачем не здійснено. При цьому, апелянт зауважує, що неприпустимим є посилання на обставини дії карантину чи воєнного стану як на підставу продовження строку позовної давності. Посилаючись на приписи Закону України №3450-ІХ від 08.11.2023 («Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини»), Товариство наполягає на тому, що останній передбачає зупинення перебігу строків у період дії воєнного стану, але лише у тих випадках, коли на момент його введення позовна давність ще не сплинула. Проте, на переконання відповідача, у цій справі строк сплив до 24.02.2024, тобто ще до набрання чинності відповідними змінами, а тому жодного зупинення строку позовної давності у цій справі бути не могло. Товариство вказує, що сам факт запровадження воєнного стану не зупиняє автоматично перебігу процесуальних або матеріально-правових строків, зокрема позовної давності (відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.11.2022 у справі №990/115/22). Водночас, прокурором чи Одеською міською радою не надано будь-якого доказу щодо існування об`єктивних перешкод для належного захисту інтересів громади протягом трирічного строку з моменту виникнення права на звернення з позовом;
- оскільки строк позовної давності був пропущений, то вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними, враховуючи те, що звернення Управління капітального будівництва до ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» із пропозицією сплатити пайовий внесок відбулося лише у вересні-жовтні 2024 року, тобто через понад три роки після введення об`єкта в експлуатацію у березні 2021 року. До того моменту не здійснювалося жодних письмових або офіційних претензій з боку органів місцевого самоврядування або прокуратури, що свідчить про відсутність простроченого зобов`язання з боку відповідача. При цьому, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у справі №910/2559/21, неможливо застосовувати механізм стягнення 3% річних чи інфляційних втрат, якщо грошове зобов`язання не існувало або не настало. Однак, суд першої інстанції проігнорував цю правову позицію та неправомірно задовольнив позов у частині стягнення додаткових сум понад розмір розрахунку;
- судом проігноровано відсутність зобов`язання після 2020 року, враховуючи те, що всі звернення з боку ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» до Одеської міської ради та її виконавчих органів, зокрема до Управління капітального будівництва ОМР, із запитами про укладення договору пайової участі відбувались до 2020 року, що підтверджується листами №11, №12, №13, №25 та №24-02 з відмітками про вручення, яким суд першої інстанції не надав оцінки, хоча вони мають ключове значення для з`ясування вини та наявності зобов`язання. Відповіді від органів влади протягом 2020– 2024 років щодо необхідності укладення договору або пред`явлення вимог не надходили. Таким чином, суд неправомірно визнав наявність обов`язку без належного з`ясування строків виникнення та припинення правовідносин;
- судом неправомірно не враховано лист Управління капітального будівництва від 13.06.2025 №02-04/845 від 13.06.2025, який підтверджує, що з 2020 не здійснювалось жодних взаємодій, які б свідчили про існування зобов`язань між сторонами;
- судом не звернуто уваги на те, що позивачем не надано доказів того, що ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» був отриманий розрахунок розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва або вимоги Управління капітального будівництва ОМР від 19.06.2024 №02-05/471-09, від 29.07.2024 №02-05/563-юр., урахуванням положень Порядку пересилання відправлень «Укрпошта Документи», затвердженого наказом АТ «Укрпошта» №135 від 19.08.2021 (знаходиться у відкритому доступі на сайті www.ukrposhta.ua). У відповідності до приписів ч 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, нараховувати 3% річних та інфляційні втрати можна лише тільки після спливу 7 днів з моменту отримання особою вимоги, а тому, у даному випадку, з огляду на відсутність доказів вручення відповідачу вимог Управління капітального будівництва, відповідні нарахування та їх стягнення є повністю протиправними;
- судом помилково застосовано до спірних правовідносин ст. 1212 Цивільного кодексу України. Апелянт посилається на постанови Верховного Суду: від 09.04.2019 у справі №910/10726/18 та від 16.07.2021 у справі №922/989/20, згідно з якими ст. 1212 Цивільного кодексу України не може застосовуватися до зобов`язань, які за своєю природою є публічно-правовими та передбачають укладення спеціального договору;
- посилання позивача на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі №910/9548/21 є неприпустимими, оскільки вказана постанова ґрунтується на фактичних обставинах, що суттєво відрізняються від цієї справи - №916/91/25;
- належним відповідачем за спірними правовідносинами є Одеська міська рада, як сторона, що відповідала за визначення та погодження пайової участі і саме її бездіяльність після 2020 спричинила невизначеність у зобов`язальних відносинах, а не дії чи бездіяльність ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН».
Детальніше доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” на рішення Господарського суду Одеської області від 09.06.2025 у справі №916/91/25; продовжено розгляд вказаної апеляційної скарги на розумний строк та призначено останню до розгляду на 21.10.2025 о 15:00 год. Встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
31.07.2025 від прокурора до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач не погоджується з доводами останньої, вважає її необґрунтованою та безпідставною, у зв`язку з чим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Зокрема, серед іншого, прокурор зазначає, що посилання відповідача на той факт, що останнім надані на адресу Управління капітального будівництва ОМР документи та технічну документацію для укладенні договору пайової участі, не звільняє останнього від обов`язку після 01.01.2020 звернутися до Одеської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі та після отримання відповідного розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва, сплатити його до прийняття об`єкта в експлуатацію. ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН», як замовник будівництва, повинен був сплатити кошти пайової участі за будівництво житлового 2-секційного 21-поверхового будинку до введення його в експлуатацію.
Позивач звертає увагу на те, що листи ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» від 28.08.2018 №№11, 12, 13, які надсилались відповідачем на адресу Управління капітального будівництва ОМР і долучені до апеляційної скарги, яким нібито не надано оцінку судом першої інстанції, стосуються інших об`єктів будівництва (будівництво 21-поверхових житлових будинків (буд. № 21/2, 21/3, 21/4), які входять до другої черги будівництва комплексу багатосекційних житлових будинків, з приміщеннями громадського призначення, на земельній ділянці, розташованій в межах вул. Штильова, Миколаївського дорога, вул. Красна та залізнична дорога), та не стосуються даного предмета позову.
Крім того, з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, прокурор зауважує, що у випадку, якщо замовниками будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то належним та ефективним способом захисту є звернення, в подальшому, органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/9548/21.
Одеська міська рада правом щодо надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, відзиву не надала, але, згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 21.10.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 10.12.2025 о 13:30 год.
09.12.2025 до суду від ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, які, за твердженням відповідача, підтверджують:
1. факт виконання ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» значного комплексу робіт зі створення, реконструкції та модернізації об`єктів інженерної інфраструктури м. Одеси;
2. фінансування відповідачем цих робіт у значному обсязі, що прямо спростовує твердження позивача про “неучасть у розвитку інфраструктури міста”;
3. відсутність підстав для стягнення будь-яких коштів у вигляді пайової участі, інститут якої був скасований з 01.01.2020;
4. недопустимість подвійного фінансового навантаження, оскільки відповідач уже виконав роботи, тотожні за своїм змістом цілям, що колись досягалися через пайову участь.
Так, відповідачем до цього клопотання долучені: Акт приймання-передачі робіт (наданих послуг) до Договору про приєднання до електричних мереж №ОД/0548-1 від 12.02.2021 року, що підтверджує виконання та оплату робіт на суму 10 129 820,40 грн.; Довідка про виконання технічних умов № ОД/0548-1 від 12.02.2021 року, що підтверджує завершення/виконання всіх заходів технічних умов із реконструкції/будівництва та переоснащення та технічного пересування електричних мереж АТ «Укрзалізниця», а також готовність електропостачання об`єкта; Договори про нестандартне приєднання до електричних мереж №ОД/0548-1 із додатками (проектування, будівництво, реконструкція мереж); Технічні умови № ОД/0548-1, що встановлюють обов`язки відповідача щодо розроблення проекту, погодження трас ЛЕП, реконструкції обладнання ПС 110/35/27,5/10 кВ, заміни вимикачів, встановлення релейного захисту, обладнання вузлів комерційного обліку тощо. (Докази: ТУ 1– 8); Рішення по проекту будівництва ЛЕП-10 кВ, що підтверджує необхідність спорудження нової інфраструктури електропостачання загальноміського значення.
Апелянт наголошує на тому, що всі додані документи свідчать, що ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» профінансувало та здійснило будівництво нової ЛЕП-10 кВ; виконало реконструкцію та технічне пересування та приєднання діючих електричних мереж АТ «Укрзалізниця» до енергетичної інфраструктури міста Одеси; забезпечило збільшення пропускної спроможності трансформаторних підстанцій, виконало заміну комутаційного обладнання, монтаж захисту та автоматики; здійснило будівельно-монтажні роботи, які за своєю природою є інвестицією в інженерну інфраструктуру району. За твердженням ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» ці роботи прямо впливають на інфраструктуру всього мікрорайону, а не лише на об`єкт відповідача, зокрема: згідно детального плану території та Генерального плану м. Одеси майбутня загальноосвітня школа вже буде завдяки витраченим коштам ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» приєднана до електропостачання. 
Таким чином, апелянт наполягає на тому, що надані ним документи підтверджують, що вигодонабувачем інфраструктури є саме територіальна громада, оскільки: ЛЕП, трансформаторні комірки, вузол обліку, автоматика та інше обладнання стають частиною мереж ОСР, тобто загального користування, вони використовуються для забезпечення потреб не лише об`єкта відповідача, а й інших споживачів, а також об`єктів комунальної власності; територіальна громада фактично отримала інфраструктуру без видатків із місцевого бюджету.
Водночас, відповідач просить визнати поважними причини неподання вказаних доказів у суд першої інстанції та обґрунтовує клопотання про поновлення строку на подання вищезазначених документів тим, що останні перебували на зберіганні у підрядних організацій — ТОВ “ІНГРАДБУД” (підрядник) та ТОВ “ГРЕЙЛОК ЕНЕРДЖІ” (субпідрядник), які здійснювали роботи з будівництва мереж з електропостачання і виконували комплекс робіт із приєднання та технічного переоснащення електричних мереж відповідно до технічних умов № ОД/0548-1. При цьому, відповідачем було з`ясовано, що значна частина первинної документації, яка підтверджує виконання робіт з розвитку інженерної інфраструктури міста Одеси та зберігалась у підрядника та субпідрядника, не була передана ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» під час розгляду справи в суді першої інстанції. Відповідач отримав доступ до цих документів лише після здійснення додаткових запитів та узгоджень із підрядником, що відбулося вже після подання апеляційної скарги та проведення першого судового засідання. Апелянт вказує, що зазначені обставини не залежали від його волі, а тому є об`єктивними та такими, що унеможливлювали подання відповідних документів раніше. Таким чином, з огляду на те, що відповідач подає зазначені докази відразу після отримання фактичної можливості ними розпоряджатися, він, посилаючись на положення ч. 3 ст. 80 та ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, просить прийняти ці докази до розгляду та врахувати останні під час прийняття рішення.
Розглянувши вказане клопотання судова колегія зазначає наступне.
Господарський процесуальний кодекс допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона, якщо скаржником доведено винятковість такого випадку.
Відповідно до ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, за загальним правилом, усі докази в обгрунтування своїх вимог та заперечень мають бути подані учасниками справи до суду першої інстанції, а додаткові докази подаються виключно у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції, з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
При цьому, колегія суддів звертається до висновку щодо застосування приписів ст.ст. 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, який викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 13.04.2021 у справі №909/722/14, від 27.06.2023 у справі №910/161/18, згідно з яким, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - апелянта).
Таким чином, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає (правова позиція Верховного Суду, наведена у постанові від 16.06.2021 у справі №915/2222/19).
Обґрунтовуючи причини неподання доказів при розгляді справи у першій інстанції, відповідач посилається на ту обставину, що останні перебували на зберіганні у сторонніх осіб – підрядних організацій, які здійснювали роботи із замовленого відповідачем будівництва, і ці докази не були передані ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» під час розгляду справи в суді першої інстанції. Апелянт вказує, що він отримав доступ до цих документів лише після здійснення додаткових запитів та узгоджень із підрядником, що відбулося вже після подання апеляційної скарги та проведення першого судового засідання, і вважає ці обставини такими, що не залежали від його волі.
З цього приводу судова колегія зазначає, що матеріали даної справи свідчать про те, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження, призначено дату підготовчого засідання на 17.02.2025 та запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву, який має відповідати вимогам ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвала суду від 20.01.2025 була направлена ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» на його офіційну поштову адресу, проте, відповідне поштове відправлення повернулось відправнику – Господарському суду Одеської області як невручене.
Водночас, 23.01.2025 ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» було подано суду першої інстанції клопотання про ознайомлення з матеріалами справи №916/91/25. На вказаному клопотанні міститься відмітка представника відповідача про ознайомлення з матеріалами даної справи, яка датована 29.01.2025. 
За положеннями ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України регулює питання наслідків неподання відзиву на позовну заяву відповідачем. Згідно з нею, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що відповідач, ознайомівшись з матеріалами справи, вже міг уявляти стратегію та тактику захисту, а відтак – необхідні для цього докази. Отже, не маючи відповідних документів, під час подання відзиву на позовну заяву відповідач повинен був повідомити суд та зазначити, що вищевказані докази ним не можуть бути поданими, причини цього, а також навести докази, які підтверджують, що відповідач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаних доказів.
Однак, відповідач не скористався правом та у відзиві на позов та не повідомив суд першої інстанції про неможливість подачі вказаних доказів.
Більш того, рішення у справі №916/91/25 судом першої інстанції було ухвалене 09.06.2025, тобто дана справа розглядалась більш, ніж 4 місяці і у відповідача була можливість протягом цього часу отримати необхідні йому доказі з подальшим зверненням до суду щодо повернення розгляду справи на стадію підготовчого засідання для подання відповідних документів.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, завданням підготовчого провадження, серед іншого є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу, з`ясування заперечень проти позовних вимог, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.
Згідно з ч. 1 ст. 194 Господарського процесуального кодексу України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів.
Норми Господарського процесуального кодексу України не містять прямої вказівки на можливість суду на стадії розгляду справи по суті приймати рішення про повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні та продовження підготовчого засідання, проте суд вважає, що за будь-яких обставин при здійсненні правосуддя слід керуватись завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, тому у разі виникнення необхідності суд вправі вчинити таке повернення, не допускаючи відмови у реалізації цієї дії виключно з підстав відсутності окремої процесуальної норми, тобто уникаючи проявів надмірного формалізму.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Колегія суддів зауважує, що наведені положення ГПК України пов`язують вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням критеріїв: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи». При цьому, тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів.
Така правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 08.09.2022 у справі №910/5011/18, від 13.04.2021 у справі №909/722/14 та від 01.07.2021 у справі №46/603.
Отже неподання відповідних доказів в суд першої інстанції залежало виключно від суб`єктивної поведінки самого відповідача, який несе ризик вчинення або не вчинення певної процесуальної дії.
Обставини, на які посилається апелянт, зводяться до питань його внутрішньої організаційно-господарської діяльності, тобто, за своїм характером є суб`єктивними та такими, що залежали лише від його волі. Юридична особа зобов`язана виважено підходити до виконання своїх функцій, вживати заходів щодо належного вчинення нею процесуальних дій та дотримання вимог процесуального законодавства. Разом з тим, апелянтом не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої інстанції доказів, які намагається долучити до справи на стадії апеляційного розгляду, як не надано і доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
У разі відсутності доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції, апеляційний суд залишає такі докази поза увагою та не приймає їх до розгляду. Аналогічні висновки знайшли своє відображення у сталій практиці Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 23.01.2020 у справі №910/16322/18, від 22.01.2020 у справі №915/99/19, від 14.01.2020 у справі №910/5280/19, від 24.12.2019 у справі №902/377/19.
Таким чином, враховуючи процесуальні норми, що стосуються порядку подання доказів до суду першої та апеляційної інстанцій, межі перегляду справи апеляційним судом, колегія суддів не приймає до розгляду надані відповідачем до апеляційної скарги докази, оскільки останні подані з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, та при апеляційному перегляді даної справи правову оцінку їм не надає. (Разом з тим, надані відповідачем через систему «Електронний суд» документи, роздруковані судом, залишаються у матеріалах справи).
10.12.2025 ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» подано до суду додаткові заперечення на відзив прокурора на апеляційну скаргу відповідача, в яких останній підтримує правову позицію апелянта, просить суд врахувати ці заперечення при апеляційному перегляді справи №916/91/25; визнати, що прокурор діяв поза межами повноважень та оцінити нові докази як такі, що спростовують доводи прокуратури.
Також, відповідач долучив до наданих заперечень рішення другого сенату Конституційного Суду України від 03.12.2025, в якому Суд встановив, що представництво прокурором інтересів держави допускається лише у виключних випадках. Так, Конституційний Суд України виснував, що «…словосполучення „у виключних випадках“ має обмежувальний характер… прокуратура не наділена універсальними повноваженнями щодо представництва інтересів держави в суді. …Приписи "не здійснює" та "неналежним чином здійснює", ужиті в абзаці 1 ч. 3 ст. 23 Закону, є оцінними. Оскільки Закон не визначає відповідних випадків та критеріїв/ознак для встановлення цих випадків, прокурор отримує дискрецію щодо встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, межі якої чітко і зрозуміло не визначені Законом.». У даному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку про визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу 1 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесеш відповідні повноваження (ч. 2 резолютивної частини рішення КСУ). При цьому, в частині 3 резолютивної частини рішення КСУ встановлено, що визнані неконституційними приписи абзацу 1 ч. 3 ст. 23 Закону У країни "Про прокуратуру" зі змінами, втрачають чинність із 01.01.2027 року. Однак, апелянт вважає, що відтермінування втрати чинності не означає конституційності вказаної норми Закону.
Разом з тим, апелянт наполягає на тому, що в даній справі відсутній будь-який виключний випадок, а прокурор не може підміняти собою органи місцевого самоврядування, враховуючи те, що Одеська міська рада не відмовлялася від захисту інтересів громади; рада є спроможним, діючим суб`єктом владних повноважень; прокурор не довів протилежного. Відтак, позов прокуратури/позивача є неправомірним та передчасним. Крім того, даний позов є безпідставним, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-IX скасував інститут пайової участі; усі механізми її визначення втратили чинність; після 01.01.2020 органи місцевого самоврядування не мають повноважень визначати або нараховувати пайову участь. Відтак, прокуратура у своєму відзиві фактично пропонує суду: застосувати методику, що не існує, застосувати повноваження органу, який ліквідовано, нарахувати зобов`язання, яке законодавчо скасовано. Це суперечить: принципу правової визначеності; ст. 19 Конституції України; ст. 58 Конституції України; правовим позиціям Верховного Суду.
Також, відповідач знов наполягає на спливи строку позовної давності.
Ухвалою суду від 10.12.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 25.02.2026 о 14:00 год.
23.02.2026 відповідач надіслав до суду ще одні заперечення на відзив Суворовської окружної прокуратури міста Одеси на апеляційну скаргу ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН», в яких останнє викладає свої аргументи більш детально та просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» у повному обсязі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 задоволено клопотання відповідача та відкладено розгляд справи №916/91/25 на 24.03.2026 об 13:00 год.
24.03.2026, під час проведення судового засідання у м. Одеса оголошено повітряну тривогу, у зв`язку з чим засідання було припинено та оголошено перерву до 15.04.2026 о 13:30 год, про що винесена відповідна ухвала суду від 24.03.2026.
Між тим, у зв`язку з перебуванням у відрядженні судді-члена колегії Богацької Н.С. з 14.04.2026 по 16.04.2026, судове засідання, призначене на 15.04.2026 не відбулося, про що складено відповідну довідку судового засідання. 
В подальшому, ухвалою суду апеляційної інстанції від 20.04.2026 учасників справи №916/91/25 було повідомлено, що її розгляд відбудеться 05.05.2026 року о 14:00 год.
Разом з тим, 13.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” надійшло клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі №916/91/25 до ухвалення судового рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі №922/1993/25.
В обґрунтування цього клопотання відповідач зазначає, що на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу №922/1993/25 з метою відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.09.2021 у справі №904/2258/20. Питання, що потребує вирішення Великою Палатою, стосується застосування підпунктів 3, 4 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», зокрема – уточнення та конкретизації розрахунку пайового внеску та застосування основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України.
Однак, апеляційний суд звертає увагу на те, що з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2026 справу №922/1993/25 повернуто Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для розгляду, оскільки Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі справи № 922/1993/25 на її розгляд.
Відтак, колегія суддів зазначає, що правова підстава для зупинення апеляційного провадження у справі №916/91/25 на момент винесення цієї постанови відсутня, з огляду на що у задоволенні відповідного клопотання відповідача відмовляється.
05.05.2026 у судове засідання з`явились представники прокуратури, позивача та відповідача.
Представник ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити вимоги останньої. 
Прокурор заперечував проти доводів апеляційної скарги та наполягав на залишенні оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги відповідача =- без задоволення.
Представник ОМР підтримав позицію прокурора
Управління капітального будівництва Одеської міської ради наданим йому процесуальним правом не скористалось та у судове засідання свого представника не направило, про причини своєї неявки суд не повідомило. При цьому, судом апеляційної інстанції було вчинено всі дії з метою належного повідомлення їх про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.
Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи та те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання; з огляду на те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства; участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін; явка учасників судового процесу ухвалами суду не визнана обов`язковою; матеріалів справи достатньо для її розгляду та прийняття рішення; зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції за відсутністю представника третьої особи.
У судовому засіданні 05.05.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників учасників процесу, розглянувши доводи та вимоги апеляційних скарг, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
З огляду на матеріали справи вбачається, що ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” є замовником будівництва житлового 2-секційного 21-поверхового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Штильова, буд. 21/1 у межах вулиць Штильова, Миколаївська дорога, вул. Красна та залізниця (1- а черга будівництва)”.
Вказане сторонами не заперечується.
28.08.2017 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради видано дозвіл на виконання будівельних робіт №ОД 112172440419, про що свідчать відомості з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (т.1, а.с.18-21).
05.03.2021 ТОВ “ТК “ДЕЛЬФІН” видано Акт готовності об`єкта до експлуатації від 05.03.2021 (т.1, а.с.22-26), відповідно до якого закінчено будівництво об`єкта “Будівництво житлового 2-секційного 21-поверхового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Штильова, буд.21/1 у межах вулиць Штильова, Миколаївська дорога, вул. Красна та залізниця (1- а черга будівництва)”, характер будівництва – нове, клас наслідків – СС2, місце розташування об`єкта згідно з документом, що дає право на виконання будівельних робіт, – м. Одеса, Суворовський р-н., вул. Штильова, буд. 21/1, у межах вулиць Штильова, Миколаївська дорога, вул. Красна та залізниця.
Згідно вказаному Акту, початок будівництва – вересень 2017, закінчення робіт – березень 2021.
Житловий будинок має зокрема такі показники: площа житлового будинку – 26 891,746 кв.м. (за проектом) та 24 548,5 кв.м. (за результатами технічної інвентаризації); загальна площа квартир – 18 347,70 кв.м. (за проектом) та 18 389,70 (за результатами технічної інвентаризації).
Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, об`єкт будівництва відноситься до будинків багатоквартирних масової забудови – 1122.1.
Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради на підставі акту готовності об`єкту до експлуатації від 05.03.2021, видано сертифікат від 12.03.2021 №ОД122210305606, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації (т.1, а.с.31).
Відповідно до зазначеного сертифікату, об`єкт будівництва має такі основні показники: найменування об`єкта згідно з проектом “Будівництво житлового 2- секційного 21-поверхового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Штильова, буд. 21/1 у межах вулиць Штильова, Миколаївська дорога, вул. Красна та залізниця (1-а черга будівництва)”, дата початку будівництва – 01.09.2017, дата завершення будівництва – 05.03.2021, загальна площа квартир у будинку становить 18 389, 7 кв.м. Замовником об`єкта будівництва є ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН”.
Відомості щодо видачі ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” сертифікату №ОД122210305606 оприлюднено в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва (т. 1, а.с. 27-30).
У матеріалах справи міститься лист від 23.02.2017 вих №02-03/53 Управління капітального будівництва ОМР, адресований ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН”, відповідно до якого, з посиланням на ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», останньому запропоновано у строк до 10.03.2017 надати визначені у даному листі документі для розгляду питання щодо визначення розміру пайової участі замовника в розвитку соціальної інфраструктури м. Одеси при будівництві об`єкта: житлового 2-секційного 21-поверхового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Штильова, буд. 21/1 у межах вулиць Штильова, Миколаївська дорога, вул. Красна та залізниця (1- а черга будівництва)”. Вказаний лист отриманий відповідачем 29.03.2017 (т. 1 а.с. 51-52).
Повторно аналогічний лист №02-03/53 був направлений Управлінням капітального будівництва ОМР на адресу Товариства 25.04.2017 (т. 1 а.с. 53-54).
Документи, що запитувались у відповідача:
- містобудівний розрахунок будівництва об`єкта,
- містобудівні умови та обмеження,
- документи, що підтверджують право користування земельною ділянкою,
- довідка з ДПІ щодо сплати за землю,
- візуалізацію об`єкта будівництва на електронних носіях,
- установчі документи (статут, свідоцтво про державну реєстрацію, свідоцтво реєстрації платника ПДВ, наказ про призначення директора).
Згідно листа Управління капітального будівництва ОМР від 29.06.2017, станом на вказану дату з боку ТОВ “ТК “ДЕЛЬФІН” Управлінню документи, що запитувались у відповідача, Товариством не були надані.
Разом з тим, в матеріалах справи наявні:
- копія листа ТОВ «ТК «ДЕЛФІН» від 15.06.2017 вих №25, відповідно до якого, на виконання листа від 25.04.2017 №02-03/53, Товариством надано Управлінню капітального будівництва ОМР, зокрема, наступні документи: копія містобудівних умов та обмежень від 11.01.2017 исх №01-06/1245, копія державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №745851, копія листа ГУ ДФС в Одеській області від 02.06.2017 про відсутність заборгованості по сплаті земельного податку, копія статуту, копія свідоцтва про державну реєстрацію ТОВ “ТК “ДЕЛЬФІН”, копія свідоцтва реєстрації платника ПДВ, копія наказу від 07.06.2011 №01/11 про призначення Яновського В.С. директором ТОВ “ТК “ДЕЛЬФІН”, містобудівний розрахунок будівництва об`єкта тощо.
Зазначені документи були отримані Управлінням 30.06.2017, про що свідчить відповідний відтиск штампу вхідної кореспонденції із проставленням номеру №02-04/1165 (т. 1 а.с. 108).
- копія листів ТОВ «ТК «ДЕЛФІН» від 28.08.2018 вих №11, №12, №13, відповідно до яких на запит Управління від 27.07.2018 №02-03/211 останньому Товариством були надані документи, які були необхідні позивачу для визначення розміру пайової участі Товариства у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси при будівництві 21-поверхового будинку, що входить в 2-гу чергу будівництва. Даний лист зареєстрований Управлінням капітального будівництва ОМР 06.09.2018 за вх. №02-04/1856, №1857, №1858 (т. 1 а.с. 109-111).
Листом від 22.01.2020 №02-05/132-07 Управління капітального будівництва ОМР витребувало у ТОВ “ТК “ДЕЛЬФІН” документи для розгляду питання визначення розміру пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси при будівництві житлового 2-секційного 21-поверхового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Штильова, буд.21/1 у межах вулиць Штильова, Миколаївська дорога, вул. Красна та залізниця (1- а та 2-га черги будівництва) (т. 1 а.с. 112).
У відповідь на вказаний лист ТОВ “ТК “ДЕЛЬФІН” своїм листом від 24.02.2020 за вих№24-02, адресованим начальнику Управління капітального будівництва ОМР повідомило, що витребувані Управлінням документи вже подавалися Товариством раніше (копії додаються), а саме: у листі від 15.06.2017 за № 25 та листах від 28.08.2018 за №№ 11, 12, 13, відповідно (т. 1 а.с. 113). Даний лист зареєстрований Управлінням 25.02.2020 за вх. №02-04/4.2н.
Як встановлено судом першої інстанції, Суворовською окружною прокуратурою міста Одеси 06.09.2024 за № 53-7025вих-24 до Одеської міської ради скеровано лист щодо вжиття заходів до стягнення з ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” коштів пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту (т.1, а.с.32-34).
Відповідно до зазначеного листа, Суворовська окружна прокуратура міста Одеси повідомляла Одеську міську раду, що за результатами вивчення питання наявності підстав для представництва інтересів держави в суді встановлено факт безпідставного збереження грошових коштів, призначених для сплати пайової участі ТОВ “ТК “ДЕЛЬФІН” на користь Одеської міської ради у зв`язку із будівництвом об`єкта за адресою: м. Одеса, вул. Штильова, буд. 21/1 (будівництво житлового 2-секційного 21- поверхового будинку). Під час ревізії фінансово-господарської діяльності Управління капітального будівництва Одеської міської ради за період з 01.01.2020 по 30.09.2023, проведеної Управлінням Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області установлено, що в порушення частини 2 розділу II “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-ІХ, п.2.2.37 Положення про УКБ ОМР, п. 7, п. 8 Положення № 5446-VII, Управлінням капітального будівництва ОМР не надано на розгляд Комісії документи для визначення розміру пайової участі по 22-м замовникам житлових об`єктів будівництва (в т.ч. ТОВ “ТК “ДЕЛЬФІН”), розпочатих до 2020 року, які станом на 30.09.2023 введено в експлуатацію та, як наслідок, не стягнуто із замовників будівництва кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, внаслідок чого бюджетом Одеської міської територіальної громади недоотримано кошти.
Також, Суворовська окружна прокуратура зазначала, що ТОВ “ТК “ДЕЛЬФІН” безпідставно не сплачено грошові кошти у якості пайової участі замовників будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури на користь Одеської міської ради у зв`язку із будівництвом об`єкта за адресою: M. Одеса, вул. Штильова, буд. 21/1, однак належних заходів Одеською міською радою для усунення виявлених порушень по даний час не вжито, у зв`язку з чим просила, керуючись ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” надати на електронну пошту окружної прокуратури інформацію:
- чи сплачено ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” кошти пайової участі у добровільному порядку, надавши копії підтверджуючих документів;
- чи вживались Одеською міською радою заходи щодо стягнення коштів пайової участі із ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН”, надавши копії підтверджуючих документів (претензії, листування, позови, тощо).
У разі неусунення порушень діючого законодавства, встановлених контролюючим органом, прокуратура просила повідомити про причини та надати відповідний розрахунок розміру пайової участі за вищевказаним об`єктом, відповідно до пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні”.
Листом від 24.09.2024 №2-03/568 (т.1, а.с.35-40) Управління капітального будівництва ОМР на запит прокурора повідомлено про направлення листа на адресу ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” щодо необхідність сплати пайової участі. 
В матеріалах справи наявні копії листів Управління капітального будівництва Одеської міської ради які були направлені на адресу ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН”, а саме 65102, м. Одеса, Миколаївська дорога, 307. У вказаних листах зазначений розмір пайової участі Товариства – 6 477 687,15 грн.
Проте, вказані листи не були отримані адресатом та повернулися відправнику з позначкою «Укрпошти» про підстави повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою», зокрема лист Управління №02-05/471-юр від 19.06.2024 (т.1, а.с.47-48 на звороті) та лист Управління №02-05/653-юр від 29.07.2024 (т.1, а.с.45-46 на звороті). 
Згідно листа від 14.11.2024 №02-03/688 (т. 1 а.с. 42) Управління капітального будівництва Одеської міської ради, у відповідності до Закону України №132-1Х повідомлено прокурору про розрахунок пайової участі для ТОВ “ТК “ДЕЛЬФІН”, відповідно до якого із застосуванням опосередкованої вартості 1 кв.м. спорудження житла, яка згідно наказом Міністерства розвитку громад та території України від 16.12.2020 №311 (чинного на момент введення об`єкта будівництва в експлуатацію) для Одеської області складає в розмірі 12 676,00 грн. Отже, вартість будівництва житлового 2-секційного 21-поверхового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Штильова, буд. 21/1 у межах вулиць Штильова, Миколаївська дорога, вул. Красна та залізниця (1-а черга будівництва) складатиме:
26 891,76 кв.м. х 2% х 12 676,00 грн. = 6 817 599,00 грн., де:
26 891,76 кв.м. загальна корисна площа об`єкта, зазначена у Сертифікаті про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 12.03.2021 №ОД1222210305606;
2% розмір залучення коштів для об`єктів житлового призначення згідно із ЗУ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні”.
12 676,00 грн. – опосередкована вартість 1 кв.м.
Одночасно, окружну прокуратуру повідомлено що до компетенції Управління не входять повноваження щодо здійснення позовної роботи зі стягнення коштів пайової участі, а тому на адресу Юридичного департаменту ОМР 14.08.2024 №02-05/738-юр надані всі наявні в Управлінні матеріали для проведення позовної роботи.
Повідомленням №53-1021ВИХ-24 від 26.12.2024 (в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”) Суворовська окружна прокуратура звернулася до Одеської міської ради, в якому зазначила, що прокуратурою відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” встановлені підстави для представництва інтересів держави в особі Одеської міської ради шляхом пред`явлення позову до ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” про стягнення заборгованості зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, 3% річних та інфляційного нарахування у зв`язку із будівництвом об`єкта за адресою: м. Одеса, вул. Штильова, буд. 21/1. У зв`язку з чим, на реалізацію вимог абз.3 ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” Суворовська окружна прокуратура повідомила, що позовна заява найближчим часом буде скерована до Господарського суду Одеської області для розгляду по суті.
При цьому, Суворовською окружною прокуратурою міста Одеси з урахуванням підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ здійснено розрахунок пайової участі за об`єктом будівництва ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” складає 4 662 156,74 грн. що складається з – 18 389, 7 м2 (загальна площа квартир будинку) х 12 676 грн/м2 (вартість спорудження житла по Одеській області) х 2% (ставка розміру пайової участі для житлових будинків).
Також, у зв`язку з несплатою ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” розміру пайової участі, на суму 4 662 156,74 грн. та протягом періоду з 12.03.2021 по 18.12.2024, прокурором здійснено нарахування інфляційних втрат в розмірі 2 703 189,74 грн. та 3 % річних в розмірі 392 770,74 грн.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Щодо доводів апелянта про відсутність у прокурора підстав для здійснення представництва інтересів Одеської міської ради, оскільки остання не зверталась до прокуратури з вимогами про стягнення пайової участі.
Насамперед судова колегія звертає увагу на те, що прокурор в суді здійснює представництво інтересів держави в особі Одеської міської ради саме тому, що остання не здійснила відповідні заходи захисту інтересів держави (у тому числі – не вернулась до суду з відповідним позовом) самостійно після того, як прокурором було повідомлено Міської раді про існування відповідних порушень з боку відповідача.
Так, стаття 131-1 Конституції України передбачає, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до частин 3 і 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Повноваження прокурора із здійснення представництва інтересів держави в суді визначені ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (чинною на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої прокурор вправі здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді.
Так, за умовами ч. 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті, за якою прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі №915/478/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі №553/2759/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.
У положеннях ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.
Визначальним для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
У розумінні наведених положень ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:
1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах;
2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч.2 ст. 129 Конституції України).
У пунктах 27 та 76 постанови від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий – відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
При цьому, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію наведено в постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18, від 05.12.2018 у справі №923/129/17, від 30.01.2019 у справі №47/66-08, від 31.10.2019 у справі №923/35/19, від 23.07.2020 у справі №925/383/18).
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів.
Зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
Вирішуючи питання наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, Велика Палата Верховного Суду 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але, якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 
Аналогічний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно зі ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
В силу пункту 4-1 ч. 1 ст. 71 Бюджетного кодексу України кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту спрямовуються до бюджету розвитку місцевого бюджету.
За умовами ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.
Органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами 1 та 2 ст. 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Таким чином, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності.
Для реалізації наданих повноважень місцеві ради мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах Одеська міська рада є уповноваженим державою органом, що представляє інтереси жителів територіальної громади міста Одеси та діє в її інтересах, які є складовою інтересів держави, щодо недопущення безпідставного ухилення від сплати до місцевого бюджету коштів пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, у зв`язку з чим відповідно до ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» має повноваження звертатись до суду з метою реалізації повноважень представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Як зазначалось вище, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, Суворовською окружною прокуратурою міста Одеси на адресу Одеської міської ради 06.09.2024 був скерований запит за №53-7025вих-24, зокрема з вимогою про надання інформації щодо вжиття заходів до стягнення з ТОВ “ТК «ДЕЛЬФІН” коштів пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту.
Листом від 24.09.2024 №2-03/568 Управління капітального будівництва Одеської міської ради прокурору повідомлено про направлення на адресу відповідача листа щодо необхідність сплати пайової участі із наданням розрахунку його розміру, а також зазначено, що до компетенції Управління капітального будівництва ОМР не входять повноваження щодо здійснення позовної роботи зі стягнення коштів пайової участі, та такі дії вчиняються Юридичним департаментом Одеської міської ради, якому надані всі наявні в Управлінні матеріали для проведення позовної роботи.
Разом з цим, безпосередньо Одеська міська рада не надала відповіді на запит прокурора, як і не повідомила про перенаправлення його за належністю.
Отже Міською радою, як органом, уповноваженим на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах, дій, спрямованих на здійснення захисту територаільної громади м. Одеси, вжито не було.
26.12.2024 прокурор в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направив Міській раді повідомлення про те, що прокуратурою відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” встановлені підстави для представництва інтересів держави в особі Одеської міської ради шляхом пред`явлення позову до ТОВ “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” про стягнення заборгованості зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, 3% річних та інфляційного нарахування у зв`язку із будівництвом об`єкта за адресою: м. Одеса, вул. Штильова, буд. 21/1. У зв`язку з чим, на реалізацію вимог абз.3 ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” Суворовська окружна прокуратура повідомила, що позовна заява найближчим часом буде скерована до Господарського суду Одеської області для розгляду по суті.
13.01.2025 прокурор звернувся до суду із цим позовом.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що у даному випадку прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави особі Одеської міської ради (оскільки підставою реалізації прокуратурою представницьких функцій у стала усвідомлена пасивна поведінка органів, уповноважених здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, тобто нездійснення ним захисту інтересів держави) дотримано передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок реалізації такого захисту.
Щодо посилання апелянта на рішення другого сенату Конституційного Суду України від 03.12.2025 №6-р(ІІ)/2025), то останні відхиляються апеляційною колегією як необгрунтовані, адже відповідно до резолютивної частини вказаного рішення окремі приписи абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами, втрачають чинність із 01.01.2027. При цьому, таке рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону України „Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
Аналогічна позиція наведена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.02.2026 у справі № 925/1282/23.
Стосовно позиції апелянта, що у зв`язку зі скасуванням Законом №132-IX інституту пайової участі, після 01.01.2020 органи місцевого самоврядування не мають повноважень визначати або нараховувати пайову участь.
Судова колегія виходить з того, що у даній справі спірні правовідносини пов`язані з невиконанням відповідачем свого обов`язку зі сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, порядок якої визначено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Так, з огляду на положення ст. 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має у власності чи користуванні одну чи декілька земельних ділянок і має намір забудови відповідної території, а також і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
При цьому, законодавством встановлений обов`язок замовника будівництва зі сплати коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, де відбувається відповідна забудова.
Так, до 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), яка встановлювала, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону (ч. 1).
Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті (ч. 2).
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (ч. 3).
Водночас, положеннями ч. 4 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, яка діяла до 01.01.2019) визначалось, що до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва, зокрема: будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення; об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури.
За вимогами ч. 5 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, яка діяла до 01.01.2019), величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури).
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором (ч. 9).
Згідно з усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладеною в постановах від 08.10.2019 у справі №911/594/18 і від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, перерахування замовником об`єкта будівництва у передбачених законом випадках коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до відповідного місцевого бюджету є обов`язком, а не правом забудовника. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, є обов`язковим на підставі закону.
Строк, визначений Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" для укладення договору пайової участі - протягом 15 днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, встановлено саме для добровільного виконання стороною такого обов`язку, і закінчення цього строку не припиняє цього обов`язку замовника та не звільняє замовника від обов`язку укласти договір. Адже невиконання особою положень законодавства не повинно призводити до настання бажаного для неї внаслідок такого невиконання результату у вигляді звільнення від платежу та надавати майнові переваги порівняно із законослухняною особою.
Тобто відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Однак на момент прийняття в експлуатацію об`єкта “Будівництво житлового 2-секційного 21-поверхового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Штильова, буд.21/1 у межах вулиць Штильова, Миколаївська дорога, вул. Красна та залізниця (1- а черга будівництва)”, статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" з 01.01.2020 виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-IX від 20.09.2019 (далі-Закон №132-IX), який набрав чинності 17.10.2019.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» врегулював відповідні правовідносини у пункті 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" та установив, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку, зокрема:
- розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (підпункт 1 частини 2);
- замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (підпункт 3 частини 2);
- пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію (підпункт 4 частини 2).
При цьому договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання (частина 1).
Отже, відповідно до внесених Законом №132-ІХ змін з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020 (ч. 1 п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-ІХ).
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19.
Разом з тим, як зазначалось вище, законодавцем під час внесення змін до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (шляхом виключення ст. 40 вказаного Закону на підставі Закону №132-IX) було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайову участь) у такому розмірі та порядку (абзац 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX):
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;
6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Таким чином, обов`язок відповідача як замовника будівництва здійснити оплату пайового внеску у 2020 році визначений безпосередньо приписами п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX.
При цьому, передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX порядок пайової участі замовника будівництва був впроваджений законодавцем для:
(1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;
(2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
У вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:
- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;
- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 20.02.2024 у справі №910/20216/21, від 03.12.2024 у справі №910/6226/23, від 23.09.2025 у справі №910/9916/24.
Наведене свідчить про те, що норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21.
Отже, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
Таки висновки суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.12.2021 у справи №643/21744/19 та Верховного Суду - у постановах від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22.
Судова колегія зазначає, що доказом початку спірного будівництва є дозвіл Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 28.08.2017 на виконання будівельних робіт №ОД 112172440419, інформація з Акту готовності об`єкта до експлуатації, в якому зазначено початком будівництва – вересень 2017, відомостями з Єдиної державної електронної системі у сфері будівництва щодо видачі ТОВ “ТК «ДЕЛЬФІН” сертифікату №ОД122210305606, згідно з якими дата початку будівництва – 01.09.2017.
Вказане відповідачем не спростовано. Більш того, як зазначалось вище, Управління капітального будівництва ОМР листами від 23.02.2017 вих №02-03/53 та від 25.04.2017 вих №02-03/53, з посиланням на ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», просило замовника будівництва - ТОВ “ТК “ДЕЛЬФІН” надати Управлінню документи, необхідні для розгляду питання щодо визначення розміру пайової участі замовника в розвитку соціальної інфраструктури м. Одеси при будівництві об`єкта: житлового 2-секційного 21-поверхового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Штильова, буд. 21/1 у межах вулиць Штильова, Миколаївська дорога, вул. Красна та залізниця (1- а черга будівництва)”. 
Доказом прийняття об`єкта в експлуатацію у 2021 є Акт готовності об`єкта до експлуатації від 05.03.2021, виданий Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради сертифікат від 12.03.2021 №ОД122210305606, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації.
З урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, до спірних правовідносин застосуванню підлягають норми абзацу 2 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, які встановлюють розмір та порядок пайової участі замовників будівництва протягом 2020 року.
Отже, судова колегія зазначає, що у ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» як у замовника нового будівництва, яке розпочато в 2017, виник обов`язок щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайова участь), який установлений приписами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 2 розд. ІІ ,,Прикінцеві та перехідні положення” Закону України ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” та який відповідно до цієї норми мав бути виконаний до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. 
Враховуючи вищенаведене, судова колегія вказує, що Закон №132-ІХ, яким виключено статтю 40 з Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI, не скасував самого інститут пайового внеску, а лише змінив порядок його сплати з 01.01.2020 на період 2020 року.
Апеляційна колегія вказує, що у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування. При цьому, суд виходить з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Наведене підтримується і Верховним Судом (постанова від 20.07.2022 у справі №910/9548/21), який зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Відтак, посилання апелянта на те, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин ст. 1212 Цивільного кодексу України судова колегія оцінює критично.
Стосовно доводів апелянта про протиправність нарахування 3% річних та інфляційних втрат на основну заборгованість.
Апеляційна колегія звертає увагу на те, що розрахунок основної заборгованості зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси в розмірі 4 662 456,74 грн. з боку ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» не оспорюється.
Разом з тим, посилаючись на відсутність у матеріалах справи доказів отримання відповідачем розрахунку розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва або вимоги Управління капітального будівництва ОМР від 19.06.2024 №02-05/471-09, від 29.07.2024 №02-05/563-юр., урахуванням положень Порядку пересилання відправлень «Укрпошта Документи», затвердженого наказом АТ «Укрпошта» №135 від 19.08.2021 (знаходиться у відкритому доступі на сайті www.ukrposhta.ua), ч 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, апелянт зазначає, що нарахування компенсаційних платежів є протиправними, адже, відповідні нарахування можна здійснювати лише тільки після спливу 7 днів з моменту отримання особою вимоги, а у даному випадку факт такого отримання позивачем не доведено.
Однак, судова колегія не погоджується з наведеною позицією апелянта, виходячі з наступного.
Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Норми ст. 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб через неправомірні дії боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншою, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.
Дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення, у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 04.05.2022 у справі № 925/683/21 з якої вбачається, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми та інфляційні відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач як замовник будівельних робіт на об`єкті будівництва без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг у себе кошти, тобто відповідачем порушено позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.
З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем безпідставно збережено 4 662 456,74 грн. пайової участі, то відповідно місцевий господарський суд, урахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05.05.2022 у справі №925/683/21 щодо нарахування інфляційних та 3% річних з моменту прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, визнав обґрунтованим та правильним здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат на означену суму боргу, в межах визначеного прокурором періоду – з 12.03.2021 (дата прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта) по 18.12.2024 (для нарахування 3% річних) та по листопад 2024 (включно) (для нарахування інфляційних втрат).
Отже у даному випадку нарахування відповідних компенсаційних платежів здійснювалось на підставі положень саме ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, що спростовує твердження апелянта про неправомірність такого нарахування.
З приводу тверджень відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин позовної давності, судова колегія зазначає наступне.
ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН» зазначає, що судом першої інстанції не враховано факт спливу позовної давності, оскільки об`єкт будівництва було введено в експлуатацію ще у березні 2021, а позовна заява подана лише у лютому 2025. На переконання відповідача, відповідний строк сплив у березні 2024 і жодних дій, що могли б свідчити про переривання або поновлення строку, позивачем не здійснено. 
При цьому, суд першої інстанції вважав, що у даній справі, строк позовної давності продовжувався та зупинявся у зв`язку із введенням карантину та воєнного стану, відтак на час розгляду справи позовна давність не спливла, а тому підстави для її застосування - відсутні. Проте, апелянт зауважує, що неприпустимим є посилання на обставини дії карантину чи воєнного стану як на підставу продовження строку позовної давності і для підтвердження своєї правової позиції посилається на приписи Закону України №3450-ІХ від 08.11.2023 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», відповідно до якого зупинення перебігу строків у період дії воєнного стану передбачено лише у тих випадках, коли на момент його введення позовна давність ще не сплинула.
У контексті наведеного судова колегія виходить з того, що відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).
Разом з тим перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).
З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між сторонами у 2021 році.
Проте, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, п. 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У п. 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №679/1136/21 (провадження №61-5238св22).
Отже, Законом України від 30.03.2020 №540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02.04.2020, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
У свою чергу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався і був скасований 01.07.2023.
Окрім того, за п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затверджений Законом № 2102-ІХ від 24.02.2022) введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та є дійсним і станом на день подання цієї позовної заяви.
Тобто, починаючи з 12.03.2020 року строки позовної давності, які не закінчились на вказану дату, а їх закінчення припадало на строк дії карантину чи воєнного стану продовжувались на строк дії вказаного карантину (правового режиму воєнного стану), а 30.01.2024 зупинились.
Як зазначалось вище, спірні правовідносини у даному випадку між сторонами виникли 12.03.2021. Нарахування інфляційних втрат та 3% річних здійснені прокурором по листопад 2024 (включно) та по 18.12.2024 відповідно.
З наведеного слідує, що 3-х річний строк позовної давності з моменту прострочення відповідної оплати пайової участі до введення карантину не сплив, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст.ст. 12, 19 Перехідних положень до Цивільного кодексу України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину та період дії воєнного стану в Україні.
Приписами ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права щодо строку позовної давності та обґрунтовано відмовив у її застосуванні до спірних правовідносин.
Щодо позиція відповідача про те, що сам факт дії карантину чи воєнного стану не є автоматичною підставою для продовження або зупинення строку позовної давності без доведення конкретних перешкод у реалізації права на звернення до суду, то вказані доводи апелянта колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи продовження і зупинення строків позовної давності, з огляду на таке.
Аргументація відповідача фактично зводиться до твердження про необхідність доведення позивачем конкретних перешкод у реалізації права на звернення до суду у зв`язку з карантином або воєнним станом. Втім, така позиція не узгоджується із чинним законодавчим регулюванням. Пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, введений Законом України № 540-IX, має імперативний характер і прямо передбачає продовження строків позовної давності на весь період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, без пов`язування такого продовження з необхідністю доведення суб`єктом цивільних правовідносин будь-яких індивідуальних обставин або фактичних ускладнень доступу до суду. Аналогічний імперативний характер має і п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо зупинення перебігу позовної давності на час дії воєнного стану.
Отже, продовження та зупинення строків позовної давності у цих випадках є наслідком прямої дії закону, а не результатом судового розсуду чи оцінки поважності причин пропуску строку. Тому доводи апелянта про те, що сам по собі факт карантину або воєнного стану не може враховуватися без доведення конкретних перешкод, є юридично хибними та підміняють категорію «поновлення строку» поняттям «законодавчого продовження і зупинення строку», які мають різну правову природу.
Зазначене не суперечить і висновкам, викладеними у постановах Верховного Суду від 18.01.2022 у справі №370/522/16-ц, від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 (на яку посилається апелянт).
Так, у постанові Верховного Суду від 18.01.2022 у справі №370/522/16-ц предметом касаційного перегляду була правомірність ухвали апеляційного суду, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження у зв`язку з пропуском строку на подання апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції виходив із того, що апеляційна скарга була подана зі спливом процесуального строку, визначеного Цивільним процесуальним кодексом України, а обґрунтування апелянта щодо поважності причин його пропуску не можуть бути визнані переконливими. Зокрема, суд зазначив, що посилання на неможливість своєчасного подання апеляційної скарги через впроваджені карантинні обмеження не є неповажними, оскільки заявницею не наведено доводів та не надано доказів наявності істотних перешкод чи труднощів, зумовлених карантином, які унеможливили вчасне вчинення процесуальної дії щодо подання апеляційної скарги.
Втім, наведений висновок Верховного Суду стосувався тлумачення та застосування положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 та Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 у взаємозв`язку з нормами Цивільного процесуального кодексу України, а не положень Цивільного кодексу України, які регулюють питання позовної давності.
Вказане стосується й посилань апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №990/115/22, оскільки висновок з приводу того, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовом стосувалось положень Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та застосування процесуальних строків, а не положень Цивільного кодексу України, які регулюють питання позовної давності.
За таких умов, висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.01.2022 у справі №370/522/16-ц та від 10.11.2022 у справі №990/115/22, не можуть вважатися релевантними для вирішення даного спору, оскільки вони сформульовані у контексті застосування процесуальних норм та стосуються питань дотримання чи поновлення процесуальних строків. Натомість спір у цій справі пов`язаний із застосуванням положень Цивільного кодексу України, які регулюють інститут позовної давності як матеріально-правової категорії.
Таким чином, із урахуванням установлених обставин та наданої правової оцінки, апеляційна колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень при визначенні правових наслідків дії карантину і воєнного стану. 
Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків місцевого суду, а відтак, посилання апелянта на незаконність нарахування компенсаційних платежів в цій період та на безпідставне незастосування судом першої інстанції строку позовної давності апеляційний суд відхиляє як недоведені.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія зазначає, що вищезазначені доводи апеляційної скарги, у своїй сукупності не спростовують правильність висновку місцевого господарського суду в оскаржуваному рішенні.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Відтак, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, колегія суддів зазначає, що апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції, оскільки доводи ТОВ «ТК «ДЕЛЬФІН», наведені у апеляційній скарзі лише фактично свідчать про незгоду відповідача з останніми, проте не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок суду.
За таких обставин, судова колегія доходить зазначає про законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, його обґрунтованість, дотриманням судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, що є підставою для залишення рішення Господарського суду Одеської області від 09.06.2025 у справі №916/91/25 без змін, а апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” - без задоволення.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРИСТИЧНИЙ КОМПЛЕКС “ДЕЛЬФІН” залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 09.06.2025 у справі №916/91/25 залишити без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови складений та підписаний 18.05.2026, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Богацької Н.С. з 06.05.2026 по 08.05.2026 та відпусткою останньої з 11.05.2026 по 14.05.2026 і 15.05.2026.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Богацька Н.С.

Суддя Принцевська Н.М.