ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1705/26 Справа № 183/7504/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроволодар»
на заочне рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року та
на додаткове рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроволодар» про повернення земельної ділянки, –

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроволодар» (далі – ТОВ «Агроволодар») про повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 479586, виданого 02 серпня 2007 року Новомосковською районною державною адміністрацією, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 01:07:126:01707, їй на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 6,800 га, кадастровий номер 1223210500:01:045:0528, розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Право власності на земельну ділянку загальною площею 6,800 га, кадастровий номер 1223210500:01:045:0528, зареєстроване за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 грудня 2016 року державним реєстратором Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Перцевою І.М., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 33287885 від 29 грудня 2016 року, номер запису про право: 18418300.

01 грудня 2016 року вона, як орендодавець та ТОВ «Агроволодар», як орендар уклали договір оренди землі № Д-7, який зареєстровано 06 вересня 2017 року державним реєстратором Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Сизарєвою І.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37019224 від 12 вересня 2017 року, номер запису про інше речове право: 22280403.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1, 3.1 договору оренди вона надала, а відповідач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 6,800 га, кадастровий номер 1223210500:01:045:0528, яка знаходиться на території Перещепинської міської ради, Новомосковського району Дніпропетровської області строком на 7 років, починаючи з дати права оренди (договору оренди) державної реєстрації відповідно до діючого законодавства, тобто до 26 грудня 2023 року.

13 грудня 2023 року вона надіслала відповідачеві лист-повідомлення про заперечення в поновленні договору оренди, яким повідомила про намір після закінчення дії договору оренди самостійно обробляти свою земельну ділянку, шляхом підписання акту приймання-передачі земельної ділянки, два примірники якої було долучено до вказаного листа.

Зазначений лист вручений відповідачу 19 грудня 2023 року.

Між тим, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 липня 2024 року, номер інформаційної довідки: 387115173, позивачка дізналася, що строк дії вищезазначеного договору оренди укладеного щодо земельної ділянки загальною площею 6,800 га, кадастровий номер 1223210500:01:045:0528, було змінено, а саме визначено як: 12 років починаючи з дати права оренди (договору оренди) державної реєстрації та діє до 31 грудня 2028 року. Підставою для внесення до реєстру вищезазначених змін щодо строку дії договору оренди, стала додаткова угода, серія та номер: ПП/0666/710 від 15 листопада 2019 року, умови якої начебто були погоджені між позивачкою та відповідачем.

Позивачка вказувала, що жодної додаткової угоди з відповідачем вона не укладала та своєї згоди на продовження строку дії договору оренди не надавала. Звертала увагу, що не підписувала 15 листопада 2019 року додаткову угоду, серія та номер: ПП/0666/710, до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, саме тому дійсне волевиявлення на продовження строку дії договору оренди до 31 грудня 2028 року у позивачки відсутнє.

Вважала, що зазначена вище додаткова угода є такою, що порушує чинне законодавство, суперечить внутрішній волі позивачки та не спрямована на реальне настання юридичних наслідків, оскільки вона не підписувала даної додаткової угоди та відповідно не бажала продовжувати строк дії договору оренди, крім того взагалі не мала більше наміру передавати належну їй земельну ділянку будь-кому у користування на правах оренди.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд зобов`язати відповідача повернути їй земельну ділянку загальною площею 56,800 га, кадастровий номер 1223210500:01:045:0528, розташовану на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, з фактичного користування, що виникло на підставі додаткової угоди, серія та номер: ПП/0666/710, від 15 листопада 2019 року, до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, зареєстрованого 06 вересня 2017 року державним реєстратором Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Сизарєвою І.О., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37019224 від 12 вересня 2017 року, номер запису про інше речове право: 22280403.

Заочним рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 04 грудня 2025 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 – задоволено.

Зобов`язано ТОВ «Агроволодар» повернути законному власнику ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 56,800 га, кадастровий номер 1223210500:01:045:0528, розташовану на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, з фактичного користування, що виникло на підставі додаткової угоди, серія та номер: ПП/0666/710, від 15 листопада 2019 року, до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, зареєстрованого 06 вересня 2017 року державним реєстратором Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Сизарєвою І.О., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37019224 від 12 вересня 2017 року, номер запису про інше речове право: 22280403.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2025 року стягнуто з ТОВ «Агроволодар» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

У поданій 24 жовтня 2025 року апеляційній скарзі ТОВ «Агроволодар», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати основне та додаткове рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності відповідача, без належного його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач не отримував з суду повідомлень про судовий розгляд справи.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки наданим доказам, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просила її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга ТОВ «Агроволодар» обґрунтована тим, що справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності відповідача, без належного його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Зазначає, що він не отримував від суду жодних листів, судових повісток, копії позовної заяви разом з додатками до неї та не знав про сам факт ухвалення оскаржуваного рішення.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, – разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності – разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку (частина шоста статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу ТОВ «Агроволодар» судових повісток про призначення справи до розгляду в порядку визначеному ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 289/2207/17 (провадження № 14-506цс19) вказано, що: «відповідно до вимог статті 224 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Повідомлення сторін про час та місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 74, 75, 76 ЦПК України. Якщо ж в матеріалах справи немає доказів інформування відповідача про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином. У цих випадках не буде підстав для заочного розгляду цивільної справи».

Відтак відповідач у справі був позбавлений можливості належним чином надати свої заперечення чи докази у суді першої інстанції.

Розгляд справи за відсутності учасника, щодо якого немає відомостей про його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, є порушенням статті 6 Конвенції про права особи на справедливий судовий розгляд та статей 8, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

Крім того, у пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду – передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ТОВ «Агроволодар» без обов`язкового належного повідомлення його про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує заочне рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Переглядаючи справу по суті позовних вимог та перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції встановив наступні фактичні обставини.

Відповідно до Державного акту серії ЯЕ № 479586, виданого 02 серпня 2007 року Новомосковською районною державною адміністрацією, зареєстрованого в книзі записів державних на право приватної власності на землю за № 01:07:126:01707, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка, загальною площею 6,800 га, кадастровий номер 1223210500:01:045:0528, що розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.16).

Право власності на земельну ділянку загальною площею 6,800 га, кадастровий номер 1223210500:01:045:0528, зареєстроване за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 грудня 2016 року державним реєстратором Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Перцевою І.М., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 33287885 від 29 грудня 2016 року, номер запису про право: 18418300 (а.с.17).

01 грудня 2016 року позивачка, як орендодавець, та ТОВ «Агроволодар», як орендар, уклали договір оренди землі № Д-7, який зареєстровано 06 вересня 2017 року державним реєстратором Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Сизарєвою І.О, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37019224 від 12 вересня 2017 року, номер запису про інше речове право: 22280403 (а.с.18-19).

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1, 3.1 договору оренди позивачка надала, а відповідач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 6,800 га, кадастровий номер 1223210500:01:045:0528, яка знаходиться на території Перещепинської міської ради, Новомосковського району Дніпропетровської області строком на 7 років, починаючи з дати права оренди (договору оренди) державної реєстрації відповідно до діючого законодавства, тобто до 26 грудня 2023 року.

13 грудня 2023 року позивачка надіслала відповідачу лист-повідомлення про заперечення в поновленні договору оренди, яким повідомила про намір після закінчення дії договору оренди самостійно обробляти свою земельну ділянку, шляхом підписання акту приймання-передачі земельної ділянки, два примірники якої було долучено позивачкою до вказаного листа (а.с.21).

Зазначений лист вручений відповідачу 19 грудня 2023 року (а.с.24).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 липня 2024 року, номер інформаційної довідки: 387115173, рішенням державного реєстратора Петриківської районної державної адміністрації, на підставі додаткової угоди, серія та номер: ПП/0666/710 від 15 листопада 2019 року, зареєстровано право оренди земельної ділянки загальною площею 6,800 га, кадастровий номер 1223210500:01:045:0528, продовжено строк дії договору до 31 грудня 2028 року (а.с.15).

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина перша статті 206 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Істотні умови договору оренди землі визначені в статті 15 Закону України «Про оренду землі», відповідно до частини першої якої в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку (частина перша статті 30 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (стаття 654 ЦК України).

Відповідно до абзацу 1 частини першої, абзацу 1 частини другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У справі, яка переглядається, обґрунтовуючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом їй повернення, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона не підписувала додаткову угоду серія та номер ПП/0666/710 від 15 листопада 2019 року до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, тому вона є неукладеною, а державна реєстрація – незаконною. Оскільки строк дії договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року закінчився, то ТОВ «Агроволодар» продовжує користуватися належною їй земельною ділянкою без достатніх правових підстав, чим порушує її право на користування та розпорядження належним їй майном.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1, 3.1 договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року позивачка надала, а відповідач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею, яка знаходиться на території Перещепинської міської ради, Самарівського району Дніпропетровської області строком на 7 років, починаючи з дати права оренди (договору оренди) державної реєстрації відповідно до діючого законодавства, тобто до 26 грудня 2023 року.

Згідно абзацу 2 пункту 12.2 договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року передбачено, що дія цього договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено по закінченню терміну договору.

Орендар має переважне право на поновлення договору на новий термін (пункт 3.2 договору оренди). Про бажання припинити договір після закінчення його терміну (строку) зацікавлена мторона повинна повідомити письмово другу мторону не пізніше ніж за шість місяців до його закінчення (пункт 3.3 договору оренди). У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця договір підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені даним договором (пункт 3.4 договору оренди).

Частинами 1, 2, 6, 8, 9 статті 33 Законом України «Про оренду землі» в редакції, чинній на момент укладання договору передбачалося, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із власником земельної ділянки. Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

При цьому чинним на момент розгляду справи Законом України «Про оренду землі» передбачається, що договори оренди земельних ділянок приватної власності, а також земельних ділянок державної або комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, що перебувають у власності орендаря, укладені до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», у разі їх продовження (укладення на новий строк) мають містити умови, передбачені статтею 33 цього Закону та статтею 126-1 Земельного кодексу України. Правила, визначені статтею 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення (абз. 3, 4 розділу ІХ Закону України «Про оренду землі»).

Згідно з частинами 2, 3 статті 126-1 ЗК України, якщо договір містить умову про його поновлення після закінчення строку, на який його укладено, цей договір поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Поновленням договору вважається поновлення договору без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення в разі відсутності заяви однієї із сторін про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення не вимагається. Сторона договору, яка бажає скористатися правом відмови від поновлення договору не пізніш як за місяць до дати закінчення дії такого договору, подає до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заяву про виключення з цього реєстру відомостей про поновлення договору.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2025 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступне запитання: чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 , що знаходиться навпроти її прізвища в графі реквізити сторін у додатковій угоді, серія та № ПП/0666/710 від 15 листопада 2019 року, до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, нею особисто чи іншою особою? (а.с.88-89).

16 липня 2025 року судом першої інстанції отримано повідомлення експерта про відсутність можливості проведення експертизи через ненадання на дослідження експерту оригіналу додаткової угоди від 15 листопада 2019 року.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачка також наголошувала те, що вона не підписувала 15 листопада 2019 року додаткову угоду, серія та номер: ПП/0666/710, до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, саме тому дійсне волевиявлення на продовження строку дії договору оренди до 31 грудня 2028 року у позивачки відсутнє.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року було витребувано у ТОВ «Агроволодар» оригінал додаткової угоди, серія та номер: ПП/0666/710, від 15 листопада 2019 року, до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроволодар», а також оригінали доказів сплати та отримання орендної плати ОСОБА_1 на підставі додаткової угоди, серія та номер: ПП/0666/710, від 15 листопада 2019 року, до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроволодар».

На виконання вказаної ухвали апеляційного суду відповідач 28 квітня 2026 року надав письмові пояснення, в яких зазначив, що станом на 24 лютого 2022 року місцезнаходженням ТОВ «Агроволодар» було місто Києв. Після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України ТОВ «Агроволодар» почало здійснювати евакуацію всіх документів, майна, яке знаходилось в офісі в місті Києві. У зв`язку із евакуацією офісу ТОВ «Агроволодар» та потім перевезенням даних документів декілька разів в різні місця, до остаточного місця зберігання, частина документів була втрачена, в тому числі оригінал додаткової угоди, серія та номер: ІІП/0666/710, від 15 листопада 2019 року, до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, а тому у відповідача відсутня можливість надати оригінали витребуваних судом документів.

Відповідно до частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки матеріали справи свідчать, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про реєстрацію додаткової угоди від 15 листопада 2019 року, яка змінює на більший строк дію договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, позивачка внаслідок вказаного позбавлена можливості відмовитися від поновлення договору у спосіб, визначений законодавством, доказів укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди після закінчення строку його дії суду не надано, позивачка звернулась до суду з позовною вимогою, зміст якої вказує на небажання продовжувати договір оренди на новий строк, відповідачем не надано доказів на підтвердження підстав утримання земельної ділянки після закінчення строку договору оренди, – колегія суддів дійшла висновку про безпідставність утримання відповідачем земельної ділянки, яка належить позивачці, а тому позов підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Агроволодар» про те, що факт отримання позивачкою від відповідача плати за користування земельною ділянкою протягом 2020-2022 років свідчить про прийняття позивачкою всіх істотних умов договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, в тому числі і після укладення додаткової угоди від 15 листопада 2019 року, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, оскільки згідно наданих на виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року доказів сплати та отримання орендної плати ОСОБА_1 на підставі додаткової угоди, серія та номер: ПП/0666/710, від 15 листопада 2019 року, до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, а саме видаткових касових ордерів від 30 листопада 2020 року, від 30 грудня 2021 року та від 30 грудня 2022 року, то у вказаних бухгалтерських документах відсутня інформація про отримання  ОСОБА_1 орендної плати саме на підставі додаткової угоди серія та номер ПП/0666/710 від 15 листопада 2019 року до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року.

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою обрано невірний спосіб захисту порушеного права, колегія суддів відхиляє як безпідставні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц викладено такі правові висновки.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом з тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

В постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що вона вже викладала подібні за змістом висновки у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). В пункті 7.27 цієї постанови зазначено: «Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок». Водночас використання у першому реченні слів «(тимчасовим володільцем)» може справляти хибне враження, ніби зайняття земельної ділянки може означати заволодіння (хоч би і тимчасове) цією ділянкою порушником, за яким не зареєстроване право власності, що не відповідало би принципу реєстраційного посвідчення володіння; тому зазначені слова є зайвими. Крім того, за змістом статті 391 ЦК України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не права володіння (яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень); тому слово «права» у першому реченні є зайвим. З метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду відступила від наведеного висновку шляхом уточнення, виклавши його перше речення так: зайняття земельних ділянок, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування заочного рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову, зобов`язавши ТОВ «Агроволодар» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 56,800 га, кадастровий номер 1223210500:01:045:0528, розташовану на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, з фактичного користування, що виникло на підставі додаткової угоди, серія та номер: ПП/0666/710, від 15 листопада 2019 року, до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, зареєстрованого 06 вересня 2017 року державним реєстратором Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Сизарєвою І.О., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37019224 від 12 вересня 2017 року, номер запису про інше речове право: 22280403.

Щодо скасування додаткового рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2025 року, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувалися докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).

Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо суд під час ухвалення основного судового рішення не визначив способу його виконання або не вирішив питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Тобто додаткове рішення – це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

У постанові від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила: «За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення – це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17 (361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови суду апеляційної інстанції у цій справі, то додаткову постанову цього суду також слід скасувати».

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2024 року у справі № 905/830/21 зазначено, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється у тому самому складі та порядку, що й судове рішення; додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати. Таким чином, скасування первісного судового рішення за результатом розгляду касаційної скарги є самостійною підставою для скасування додаткового судового рішення до нього (подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 911/132/14, від 06 грудня 2023 року у справі № 910/10294/22). У зв`язку із тим, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування, зокрема, постанови суду апеляційної інстанції, то додаткове до скасованої постанови судове рішення (додаткова постанова) також підлягає скасуванню

Отже, враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про скасування заочного рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року, то оскаржуване додаткове рішення цього ж суду від 29 вересня 2025 року, яким вирішено питання про розподіл судових витрат, понесених позивачкою на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, також слід скасувати через втрату чинності основного судового рішення.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

Встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокат Ямковий В.Ф., який діє в інтересах  ОСОБА_1 , надав: ордер на надання правничої допомоги серії АЕ № 1303645 від 22 липня 2024 року; договір про надання правової допомоги № 03/07-24 від 10 липня 2024 року, укладеним між адвокатом Ямковим В.Ф. та  ОСОБА_1 ; додаткову угоду № 1 від 10 липня 2024 року до договору про надання правової допомоги; акт наданих юридичних послуг від 06 серпня 2025 року; довідку від 06 серпня 2025 року про отримання грошових коштів в розмірі 24 000,00 грн. в якості оплати гонорару адвоката по договору про надання правової допомоги № 03/07-24 від 10 липня 2024 року (а.с.122-129).

Згідно пункту 3.2 договору про надання правової допомоги № 03/07-24 від 10 липня 2024 року розмір гонорару адвоката визначається сторонами у додаткових угодах до цього договору.

Додатковою угодою № 1 від 10 липня 2024 року до договору про надання правової допомоги визначено розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги, яка становить 24 000,00 грн.

В акті наданих послуг від 06 серпня 2025 року адвокат Ямковий В.Ф. навів види правничої допомоги, які були надані в суді першої інстанції, загальна вартість яких склала 24 000,00 грн. Також підписанням цього акту сторони підтвердили, що клієнт не має претензій до наданої адвокатом правничої допомоги.

Згідно довідки від 06 серпня 2025 року адвокат Ямковий В.Ф. прийняв від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 24 000,00 грн. за надану правову допомогу на підставі договору про надання правової допомоги № 03/07-24 від 10 липня 2024 року.

Отже, зазначене підтверджує фактичне здійснення позивачем ОСОБА_1  витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічна позиція відображена в постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Тому, виходячи з положень частини третьої статті 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 24 000,00 грн. є завищеними.

Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про задоволення позову, з відповідача ТОВ «Агроволодар» на користь позивачки ОСОБА_1  підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останньою за подачу позовної заяви в розмірі 1 211,20 грн.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача ТОВ «Агроволодар» на користь позивачки ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн., понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроволодар» – задовольнити частково.
Заочне рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року та додаткове рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроволодар» про повернення земельної ділянки – задовольнити.
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроволодар» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 56,800 га, кадастровий номер 1223210500:01:045:0528, розташовану на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, з фактичного користування, що виникло на підставі додаткової угоди, серія та номер: ПП/0666/710, від 15 листопада 2019 року, до договору оренди землі № Д-7 від 01 грудня 2016 року, зареєстрованого 06 вересня 2017 року державним реєстратором Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Сизарєвою І.О., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37019224 від 12 вересня 2017 року, номер запису про інше речове право: 22280403.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроволодар» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 211,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 10 червня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 16 червня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида