Дата документу 03.06.2026 Справа № 333/6645/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/6645/25 Головуючий у 1-й інстанції: Мінгазов Р.В.
Провадження № 22-ц/807/782/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Онищенка Е.А.,
Подліянової Г.С.
при секретарі: Книш С.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного Товариства «Сенс Банк» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 січня 2026 року у справі за позовом Акціонерного Товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року представник Акціонерного товариства «Сенс Банк» Гірчак А.М. звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.
03.11.2020 року ОСОБА_1 шляхом підписання оферти запропонував АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб АТ «Альфа-Банк», укладеного між ним та Банком.
Банк прийняв пропозицію відповідача та підписав акцент пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Акцепт пропозиції на укладення Угоди отримано відповідачем, про що свідчить його власноручний підпис.
Таким чином, 03.11.2020 року між сторонами по справі укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії, на умовах: тип кредиту - кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії; найменування продукту - «RED», мета кредиту - для особистих потреб; ліміт кредитної лінії - у розмірі 200 000 грн; сума доступного кредиту на момент укладення - 56 400,00 грн; процентна ставка - 35,99 % річних; тип процентної ставки - фіксована; тип картки - MasterCard Debit World строком дії 5 років; порядок повернення кредиту - щомісячно, не менше ніж сума обов`язкового мінімального платежу 5 % від суми заборгованості, мінімум 50 грн.
Банк взяті на себе відповідно до Угоди обов`язки виконав у повному обсязі, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти. ОСОБА_1 кредитну картку активував та активно користувався кредитними коштами. 
Відповідач своїх зобов`язань належним чином не виконав, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 123 459,73 грн, з яких: 79 687,27 грн – прострочено тіло кредиту; 43 772,46 грн – відсотки за користування кредитом.
Посилаючись на вказані обставини, представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість у розмірі 123 459,73 грн, з яких: 79 687,27 грн. – прострочено тіло кредиту; 43 772,46 грн – відсотки за користування кредитом, а також судові витрати: судовий збір в сумі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 290,00 грн.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 06 січня 2026 року позов Акціонерного Товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 631507489 від 03.11.2022 у сумі 67 627 грн. 53 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 326 грн 92 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 636 грн 55 коп.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Акціонерного Товариства «Сенс Банк» Гірчак А.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність належних доказів укладення кредитного договору та зрозумілості його умов стороні відповідача.
Також вважає, що суд неправильно застосував норми Закону України «Про споживче кредитування». Нарахування відсотків та комісій відповідає погодженим сторонами умовам договору. Відповідач користувався кредитною карткою та отримував інформацію про стан рахунку. Суд безпідставно визнав комісії нікчемними, оскільки вони прямо передбачені умовами договору та не суперечать чинному законодавству. 
Суд не врахував, що позивач надав повний пакет доказів - оферту, паспорт кредиту, розрахунок заборгованості та виписки з рахунку, які у своїй сукупності підтверджують факт укладення та виконання договору. Суд дійшов помилкового висновку про відсутність доказів погодження умов договору. Доказами видачі кредитних коштів по справі є меморіальний ордер, виписки по рахункам та розрахунок заборгованості.
Від ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Кузнецової А.С., на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Зазначає, що відповідач визнавав ту обставину, що користувався платіжною карткою АТ «Альфа-Банк», здійснював за її допомогою безготівкові оплати, знімав готівку до 30.04.2022 року, надалі картка була втрачена у зв`язку із переїздом, пов`язаним із введенням в України воєнного стану. 
До часу останньої транзакції (30.04.2022 року), що відображена у банківській виписки, яка долучена позивачем, відповідач здійснював повернення кредитних коштів. 
З травня 2022 року відповідач кредитною карткою не користувався. Проте, позивач продовжував нараховувати заборгованість, списувати кошти та змінювати без згоди відповідача кредитний ліміт, що відображено у виписці з рахунка відповідача за період з 03.11.2020 по 14.04.2025.
Починаючи з 26.02.2022 року, позивач спочатку зменшив кредитний ліміт, а потім щомісяця збільшував кредитний ліміт, наприклад: 02.04.22 - збільшення кредитного ліміту, новий кредитний ліміт 45487,31 грн.; 05.04.22 - збільшення кредитного ліміту, новий кредитний ліміт 45532,80 грн. Так само було 4 травня 2022 року, 5 травня 2022 року, 4 та 7 червня 2022 року і надалі. Таким чином, позивач в односторонньому порядку змінив умови кредитування, які були погоджені сторонами. 
Щодо комісії з розрахунково-касового обслуговування, яка включена у розрахунок заборгованості. На думку відповідача, позивач безпідставно нараховував протягом всього періоду, з грудня 2020 року по жовтень 2024 рік суми на оплату комісії з розрахунково-касового обслуговування («Комісія РКО» - назва другого стовбця у Розрахунку заборгованості за кредитом). Всього позивачем було нараховано комісії РКО в сумі 6 043,55 грн., при цьому як вбачається з розрахунку заборгованості, розмір комісії РКО змінювався. Так, згідно з випискою з рахунка відповідача розмір комісії РКО становив 56,40 грн. до 4 червня 2021 року, надалі розмір комісії змінювався. 
Вказує, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді комісію за розрахунково-касове обслуговування, її розмір, підстави зміни розміру комісії, оскільки ані в Оферті, ані в інших документах, долучених позивачем на підтвердження укладення кредитного договору, не передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту (комісія РКО), а так само її розміру, умов зміни розміру. Отже, відповідач вважає, що вказана сума 6 043,55 грн. повинна бути виключена із загальної заборгованості, яка пред`являється до стягнення з відповідача.
Також відповідач не погоджувався із сумами, нарахованими позивачем за овердрафтом, оскільки умовами письмових договірних документів – Офертою, паспортом споживчого кредиту, анкетою-заявою, які підписані відповідачем, не передбачені та не погоджені умови овердрафта, підстави його застосування та розмір відсотків за його користування. Зі змісту виписки з рахунка відповідача вбачається, що з 04.03.2022 й надалі застосовується така банківська операція, як «погашення овердрафту з рахунку», «нарахування процентів за несанкціонований овердрафт». В той же час паралельно позивач нараховує проценти за користування кредитом.
Оскільки кредитний ліміт був погоджений сторонами у Оферті та Паспорті споживчого кредиту у максимальному розміру 200 000,00 грн, а умови про овердрафт, його застосування та розмір, відсотки за його користування не були визначені, то очевидно, що з 04.03.2022 року позивач в односторонньому порядку змінив умови кредитування, не погодивши їх із відповідачем, тому нараховані позивачем суми овердрафту та відсотки за його користування не можуть бути стягнуті.
Враховуючи підписання відповідачем анкети-заяви про акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб у АТ «Альфа-Банк» та Оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631507489, можна прийти до висновку, що 30.10.2020 між Банком та Позичальником був укладений кредитний договір на умовах, визначених у вказаних документах.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, який саме Договір про банківське обслуговування фізичних осіб, мова про який йде у Оферті та Анкеті-заяві і який був розміщений на www.alfabank.com.ua, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про Акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа Банк» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб у АТ «Альфа Банк», за відсутності підпису відповідача на відповідному примірнику Договору. 
Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що вказаний Договір на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема, й щодо сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування, і саме у зазначеному розмірах і порядках нарахування. 
Крім того, дані із сайту позивача належним доказом бути не можуть, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015р. (провадження №6-16цс15).
Відповідач вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Договір про банківське обслуговування фізичних осіб, який був наявний за посиланням www.alfabank.com.ua, неодноразово змінювався самим Банком з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати у будь-яку редакцію умови, що найбільш сприятливі для задоволення позову. 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, який міститься на офіційному веб-сайті Банку, відсутність у підписаних сторонами анкеті заяві та оферті на укладення угоди домовленості сторін про сплату комісії, посилання Банком на умови Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, який наявний за посиланням www.alfabank.com.ua, не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 
Договір про банківське обслуговування фізичних осіб, який був наявний за посиланням www.alfabank.com.ua з огляду на його мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві та оферті на укладення угоди, які безпосередньо підписані позичальником, і лише цей факт може свідчити про прийняття ОСОБА_1 запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді як комісію за розрахунково-касове обслуговування, так і інші платежі, включені банком до заборгованості, зокрема овердрафт. 
Враховуючи вищезазначене, у позивача були відсутні підстави для стягнення з відповідача комісії у сумі 6 043,55 грн. та всіх нарахованих з 04.03.2022 в якості овердрафта та процентів за користування овердрафтом сум.
Щодо судових витрат позивача вказує, що доказів про обсяг та вартість витрат позивача на професійну правничу допомогу матеріали справи не містять, так само відсутній детальний розрахунок витрат, справа не містить доказів на підтвердження зв`язку адвоката Гірчака А.М. із Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс». 
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися. 
Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі,  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кузнецової А.С. - у відзиві на апеляційну скаргу, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.
Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності сторін, їх представників. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вище вимогам закону в повній мірі не відповідає.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач отримав кредитних коштів на суму 211 270,66 грн, виплатив – 178 477,29 грн., а тому прострочене тіло кредиту, станом на 02.05.2022 становить 32 793,37 грн (211 270,66 грн – 178 477,29 грн). Щодо нарахування заборгованості по простроченим відсоткам за період з 02.05.2022 по 14.04.2025, то вона становить 34 834,16 грн. 
Проте, з такими висновками суду в повному обсязі погодитися не можна з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, 03.11.2020 року ОСОБА_1 шляхом підписання оферти запропонував АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб АТ «Альфа-Банк», укладеного між ним та Банком.
За змістом копії акцепту Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, АТ «Альфа-Банк» прийняв пропозицію відповідача на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». 
З акцепту вбачаються умови відкриття Відновлюваної кредитної лінії, а саме: найменування продукту: «RED», мета Кредиту - для особистих потреб, максимальна сума Кредиту складає 200 000 грн., сума доступного кредиту на момент складання цієї Оферти - 56 400,00 грн; процентна ставка - 35,99 % річних; тип процентної ставки - фіксована; тип картки - MasterCard DEBIT WORLD строком дії 5 років з моменту випуску; порядок повернення кредиту - щомісячно, не менше ніж сума обов`язкового мінімального платежу 5 % від суми заборгованості, мінімум 50 грн.
Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а останній зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. 
АТ «Альфа-Банк» взяті на себе зобов`язання за угодою про надання кредиту виконав своєчасно і в повному обсязі, встановивши відновлювальну кредитну лінію та надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти, що підтверджується випискою по рахунку.
З наданої позивачем виписки вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, здійснював періодичні часткові погашення заборгованості.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором № 631507489 від 03.11.2020 станом на 14.04.2025 року становить 123 459,73 грн, в тому числі 79 687,27 грн - прострочене тіло кредиту, 43 772,46 грн - відсотки за користування кредитом.
12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
За положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини 1 статті 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.
Строк спливу дії картки є кінцевим строком дії кредитного договору.
Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) 03.11.2020 року було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631507489.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем підписано анкету-заяву про акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». 
В оферті, яка була акцептована банком, сторонами погоджено умови кредитування, в тому числі і відсоткову ставку за користування кредитною лінією у розмірі 35,99%.
У підписаній відповідачем оферті, акцептованій банком, викладені усі суттєві умови, притаманні кредитному договору, зокрема сума кредиту та розмір процентів за користування кредитними коштами, що виключає необхідність звертатися до інших документів банку (Публічної пропозиції тощо) для з`ясування змісту спірних правовідносин.
Сторона відповідача не заперечувала укладення ОСОБА_1 договору з банком.
З наданої позивачем виписки з карткового рахунку слідує, що банк виконав свої зобов`язання, відкрив ОСОБА_1 картковий рахунок, видав кредитну картку та надав кредитні кошти. Також з виписки слідує, що банком неодноразово збільшувався кредитний ліміт в межах максимальної суми, визначеної в оферті. Відповідач користувався кредитними коштами, в тому числі з урахуванням підвищених банком кредитних лімітів. При цьому, з письмовою заявою про незгоду із розмірами кредитного ліміту до банку не звертався, а відтак погодився з ними.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
З урахуванням вимог п.п. 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (зі змінами), надана позивачем виписка з особового рахунку відповідача та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами у справі, оскільки виписка містить інформацію про рух коштів по рахунку відповідача, усі операції за кредитом із зазначенням суми, дати проведення операції та чіткою вказівкою призначення проведеної операції, а розрахунок заборгованості відображає суми сплаченого основного боргу, процентів та овердрафту.
Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування заявленого банком розміру заборгованості за кредитом, суми фактичного погашення відповідачем перед банком заборгованості за кредитом враховані у розрахунку банку.
Таким чином, позивачем доведено факт надання кредитних коштів, користування ними відповідачем.
Відповідач допустив неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, банк посилався на те, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 631507489 від 03.11.2020 станом на 14.04.2025 року наявна заборгованість у розмірі 123 459,73 грн, в тому числі 79 687,27 грн - прострочене тіло кредиту, 43 772,46 грн - відсотки за користування кредитом.
Щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, судова колегія зазначає наступне.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частини першої, другої та п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
За пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини 1 статті 1 та частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Пунктом 5 Правил про споживчий кредит передбачено, що банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частиною 1 та частиною 2 статті 11, частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
З матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
Враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, то положення договору та вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними, відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23.
З розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що банком неправомірно нараховано позичальнику комісію за розрахунково-касове обслуговування на загальну суму 6 043,55 грн., яка підлягає вираховуванню із загального розміру заборгованості.
Отже, стягненню з відповідача підлягає заборгованість у сумі 117 416,18 грн (123 459,73 грн – 6 043,55 грн комісія за розрахунково-касове обслуговування).
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, на підставі пунктів 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову АТ «Сенс Банк» та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 117 416,18 грн, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Щодо судових витрат.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Представник АТ «Сенс Банк» зазначив про наявність судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 10 290 грн.
В обґрунтування розміру понесених позивачем у цій справі витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 290 грн до матеріалів справи надано копії таких документів: довіреності № 023782/25 від 03.02.2025 на уповноваження АТ «Сенс Банк» адвоката Гірчака А.М. представляти його інтереси на підставі договору про надання правової допомоги № 1006 від 28.01.2025; договору про надання послуг № 1006 від 28.01.2025, укладеного між АТ «Сенс Банк» та АО «СмартЛекс» в особі керуючого партнера Лойфера А.Е., відповідно до якого винагорода виконавця (гонорар) становить - за підготовку і подання позовної заяви до суду - 375,00 грн, за отримання рішення суду - 225,00 грн, комісійна винагорода від стягнутих коштів на користь замовника - 7,85% .
У постанові від 14.11.2024 у справі № 161/629/23 Верховний Суд зробив висновок про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Матеріали справи не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Гірчаком А.М. та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, розрахунку таких витрат.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу.
З позовної заяви вбачається, що АТ «Сенс Банк» просило стягнути з відповідача кредитну заборгованість у розмірі 123 459,73 грн. Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 117 416,18 грн, тобто позовні вимоги задоволено на 95,11%. При зверненні до суду з позовом банком сплачено 2 422,40 грн судового збору (а.с. 28 зв.). У зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 303,95 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 3 633,60 грн. (а.с. 109). Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 455,92 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.
А всього з відповідача на користь АТ «Сенс Банк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 759,87 грн (2 303,95 грн + 3 455,92 грн).
Доказів наявності у відповідача законодавчо передбачених пільг щодо сплати судового збору матеріали справи не містять.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 січня 2026 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.
Позов Акціонерного Товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) заборгованість за кредитним договором № 631507489 від 03.11.2020 у сумі 117 416 (сто сімнадцять тисяч чотириста шістнадцять) грн 18 коп.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 5 759 (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят дев`ять) грн 87 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: Е.А. Онищенко 

Г.С. Подліянова