Справа № 308/18740/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

12 червня 2026 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Собослоя Г.Г., 
суддів: Джуги С.Д., Мацунича М.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання та без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 травня 2025 року у справі № 308/18740/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» (далі ТзОВ «Іннова Фінанс» або товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача заборгованості, мотивуючи тим, що 02 лютого 2024 року між сторонами було укладено Договір про надання грошових коштів у позику № 3159930224. Договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ст. ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до Договору позики Позикодавець зобов`язався надати Позичальнику Кредит на суму у розмірі: 6 000,00 грн. шляхом перерахунку на поточний рахунок Позичальника, уключаючи використання реквізитів платіжної картки ( НОМЕР_1 ) на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язався повернути Позику у погоджений умовами Договору строк або достроково та сплатити проценти за користування Позикою, нараховані згідно п. 2.6.1., п.п. 4.1.-4.2. та п. 4.4. цього Договору, його додатків.
Зазначив, що Позикодавець свої зобов`язання виконав в повному обсязі та надав Відповідачу грошові кошти в розмірі 6 000,00 гривень, що підтверджується Квитанцією про перерахування коштів.
В той же час відповідач всупереч умовам договору Позики та норм статей 525, 526, 530, 536, 610, 612 Цивільного Кодексу України свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, суму Позики не повернув, проценти за користування грошовими коштами не сплатив.
За вказаних обставин позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 40 584 гривень, з яких: тіло кредиту 6 000,00 грн., проценти 34 584 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у суді першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник – адвокат Петрик В.В., зазначав, що спірний договір укладено 24.02.2024 — після набрання чинності Законом України № 3498-ІХ від 22.11.2023, який вніс зміни до Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на це, відповідач вважав нікчемною умову п. 2.6 договору щодо встановлення денної процентної ставки у розмірі 2,2% в силу приписів ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». На переконання сторони захисту, розрахунок заборгованості за відсотками має здійснюватися виходячи з визначеної ч. 5 ст. 8 вказаного Закону максимальної денної процентної ставки у розмірі 1%. Крім того, у своїх поясненнях відповідач наголошував, що визначена в договорі орієнтовна реальна річна відсоткова ставка у розмірі 77 545,36% є непомірним тягарем для споживача. Нараховані позивачем відсотки, які значно перевищують тіло кредиту, несуть каральну та штрафну, а не компенсаційну функцію. Така сума стягнення є очевидно непропорційною розміру основного зобов`язання та суперечить принципам справедливості, добросовісності й розумності, закріпленим у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України та загальному конституційному принципу верховенства права.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга аргументована тим, що суд першої інстанції не врахував наданий позивачем розрахунок заборгованості, наведений безпосередньо у тексті позовної заяви. Наведений позивачем розрахунок заборгованості підтверджений квитанцією до платіжної інструкції № 19777-1354-89798905 про видачу коштів за договором про надання грошових коштів у позику № 3159930224 від 24.02.2024 у розмірі 6 000 грн, що становить суму тіла кредиту, від якої відповідно до умов підписаного ОСОБА_1 договору проводилося подальше нарахування процентів за користування кредитним коштами, а тому такий розрахунок заборгованості виступає належним та допустимим доказом. Цей розрахунок конкретизований та містить інформацію з усіма складовими, що забезпечує можливість перевірки такого розрахунку судом, та/або у разі незгоди - подання контррозрахунку відповідачем. Жодним нормативно-правовим актом не конкретизовано вимог щодо форми та характеру подання відповідного розрахунку до суду (у тексті позову або окремим документом), а відтак суд при прийнятті рішення не має ставити питання щодо неналежності розрахунку заборгованості лише за невідповідністю на його думку форми вираження такого розрахунку, оскільки об`єктивних законодавчих підстав для цього не передбачено. Факт видачі кредитних коштів у розмірі 6 000 грн підтверджується квитанцією платіжного сервісу EasyPay до платіжної інструкції № 19777-1354-89798905 (ІД операції: 1370222330) про перерахування коштів від 24.02.2024 через технологічного партнера ТзОВ «ФК «Контрактовий Дім» на підставі договору з ТзОВ «Іннова Фінанс» №160523/1 від 16 травня 2023 року про надання послуг в системі EasyРау, укладення якого передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 29 Розділу 4 «Умови надання платіжних послуг» Закону України «Про платіжні послуги». Зауважує, що номер картки, на яку було здійснено перерахування коштів за договором, в особистому кабінеті відповідач самостійно додав як таку, на яку бажає отримати кредитні кошти, і саме на цю картку № НОМЕР_1 відповідач отримав суму позики у розмірі 6 000 грн.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 
Відповідно до частини третьої ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Матеріалами справи встановлено, що 24.02.2024 між ТОВ «Іннова Фінанс» та ОСОБА_1 укладено електронний Договір надання грошових коштів у позику № 3159930224. 
Договір підписано ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису, одноразовим ідентифікатором xgas5910c о 16:03 (а.с.44).
Згідно зі змістами п.п. 2.2., 2.3., 2.5. та 3.1 вказаного договору, ТзОВ «Іннова Фінанс» зобов`язується надати ОСОБА_1 позику на суму 6 000 грн шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника на платіжну картку НОМЕР_1 , а позичальник зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ними та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Строк кредиту 360 днів (п. 2.5. Договору)
Стандартна процентна ставка – 2,2 % в день застосовується у межах кредиту, вказаного в п. 2.5. Договору (п. 2.6.1. Договору).
У разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів за користування кредитом, щонайменше на один календарний місяць, Товариство має право вимагати повернення кредиту (в тому числі і всіх платежів передбачених договором строк виплати якого ще не настав в повному обсязі (п.6.4 договору).
До договору про надання грошових коштів у позику № 3538410424 від 02.04.2024 позивачем долучено:
Анкету клієнта, в якій зазначено дані позичальника, зокрема адреса реєстрації та проживання, РНОКПП, документ, що посвідчує особу, а також електронна адреса позичальника, фінансовий номер телефону, та номер банківського рахунку/картки для перерахунку коштів (а.с. 12-13); 
підписані одноразовим ідентифікатором Додаток №1 до Договору позики з графіками платежів (а.с.45-47) та Паспорт споживчого кредиту (а.с. 18-23);
Правила надання грошових коштів у позику (а.с.57-69),
протоколи створення та перевірки КЕП (а.с. 16,17) та надсилання одноразових ідентифікаторів для Паспорта кредиту і кредитного договору (а.с. 15);
договір №160523/1 про надання послуг із приймання та переказу платежів;
квитанцію до платіжної інструкції № 19777-1354-89798905 від 24.02.2024.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якої договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19.
Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Таким чином, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Так відповідно до п. 10.2. Договору - Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронними підписами Сторін та діє протягом строку, вказаного в п. 2.5. Договору (включно), а у випадку, якщо після закінчення вказаного строку, за Договором будуть наявні невиконанні грошові зобов`язання, Договір продовжує діяти до повного виконання Позичальником зобов`язань за ним.
Суд зазначає, що при укладенні Договору позики № 3159930224 від 24.02.2024 було застосовано комплекс заходів з ідентифікації особи Відповідача. Зокрема, у анкеті-клієнта та безпосередньо у реквізитах Договору позики та додатках до нього відповідачем зазначено його особисті дані, зокрема, власний РНОКПП (ІПН), паспортні дані, адресу реєстрації, номер мобільного телефону та адресу електронної пошти. Також вказано номер банківського рахунку/ банківської картки для перерахунку коштів: НОМЕР_1 .
Відтак, договір є укладеним, оскільки він підписаний сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразових паролів-ідентифікаторів (xgas5910c та q3x0hb4ln). Направлення вказаних кодів на верифіковану пошту 24.02.2024 та їх подальше введення для підписання «Паспорту кредиту» та «Кредитного договору» є належним підтвердженням волевиявлення Відповідача, що повністю відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» (а.с. 18-23, 24-44, 45-47).
Умови договору не порушують положень Закону України «Про захист прав споживачів», а докази того, що договір був укладений іншою особою, відсутні. 
Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно неможливим. Належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано.
Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 20 червня 2022 року у справі №757/40396/20 (провадження №61-850св22).
Таким чином, підписавши Договір позики ОСОБА_1 посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником. Відповідач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту довільно обраної ним фінансової установи, а саме ТОВ «Іннова Фінанс», отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості за договором надання грошових коштів у позику, а також відсутнє посилання на такий розрахунок і в самій позовній заяві. Відтак суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність кредитних відносин з відповідачем та заборгованості, що заявлена до стягнення, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості належним чином перевірити видачу відповідачу кредитних коштів, користування відповідачем кредитними коштами та внесення відповідачем грошових коштів на погашення кредитної заборгованості.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).
Судова практика у кредитних правовідносинах при стягненні заборгованості за договорами позики наразі дотримується позиції необхідність наявності доказів щодо передачі кредитором грошових коштів боржнику. Обов`язковою умовою для прийняття позитивного для кредитора рішення є надання останнім документу, який підтверджує вказаний факт.
Розрахунок заборгованості, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані у позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. 
16 травня 2023 року між ТзОВ «Фінансова Компанія «Контрактовий Дім» та ТзОВ «Іннова Фінанс» укладений договір №160523/1 про надання послуг із приймання та переказу платежів (а.с.48-56).
Згідно з квитанцією до платіжної інструкції № 19777-1354-89798905, ТзОВ ФК «Контрактовий дім» за дорученням ТзОВ «Іннова Фінанс» 24.02.2024 о 16:03:33 на картковий рахунок НОМЕР_1 здійснено переказ грошових коштів у розмірі 6 000 грн, номер транзакції 1370222330 (а.с.14).
Аналогічні номер платіжної картки ( НОМЕР_1 ) зафіксовано і у Анкеті клієнта, Договорі позики та їх додатках, реквізити якої були особисто надані Відповідачем під час верифікації в системі. Оскільки ідентифікація користувача та внесення банківських даних здійснювалися безпосередньо Відповідачем, посилання на невідповідність чи відсутність доказів транзакції суперечать фактичним обставинам справи та матеріалам, що підтверджують виконання Товариством своїх зобов`язань.
Отже, позивачем доведено факт видачі кредитних коштів у розмірі 6 000 грн за Договором надання грошових коштів у позику № 3159930224 від 24.02.2024.
Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконання з настанням цієї події.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором  (ч.1 ст. 1049 ЦК України).
Встановивши факт існування невиконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (постанови Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 159/2146/15-ц, від 24.12.2024 у справі № 501/2018/16-ц).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року в справі №911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивач здійснив неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
Отже, у цьому конкретному випадку суд першої інстанції повинен був належним чином дослідити наведений банком в позовній заяві розрахунок кредитної заборгованості, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування.
Як вбачається із позовної заяви, Позивач станом на дату підготовки позовної заяви (включно) нарахувано заборгованість у сумі 40 584 грн, з яких:
6 000 грн – заборгованість за тілом кредиту;
34 584 грн – заборгованість за процентами (6 000*2,2*262).

6 000 – заборгованість за тілом кредиту;
2,2 % – процентна ставка;
262 – кількість днів прострочення.

Разом: 40 584 грн, проценти нараховувалися по 12.11.2024 включно.
Відповідно до пункту 2.10.1. денна процентна ставка розраховується за формулою ДПС = (ЗВКС/ЗРК)/t х 100%), де 
ДПС – денна процентна ставка за даним Договором;
ЗВКС – загальні витрати за кредитом (споживчим кредитом) за даним Договором (п. 2.10.2. Договору);
ЗРК – загальний розмір кредиту за даним Договором (п. 2.3. Договору);
t – строк кредитування у днях (п.2.5. Договору).
Відтак, наведений у позовній заяві розрахунок містить усі необхідні складові (тіло кредиту, період прострочення та проценти за користування за ставкою 2,2% в день) і є таким, що піддається математичній перевірці.
Разом з тим, здійснивши перевірку вказаного розрахунку на відповідність вимогам чинного законодавства, колегія суддів не може погодитися з кінцевою сумою нарахувань з огляду на таке.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22.11.2023 було внесено суттєві зміни до Закону України «Про споживче кредитування», якими, зокрема, встановлено імперативні обмеження щодо максимального розміру денної процентної ставки.
Так, пунктом 5 розділу I Закону України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX внесено зміни до Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», зокрема статтю 8 доповнено частиною п`ятою, за правилами якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %; Прикінцеві та перехідні положення доповнено пунктом 17 такого змісту: «17. Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %».
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3498-IX дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Отже, як слідує з вищевказаних змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи: з 24.12.2023 денна ставка має бути не більше 2,5% в день, з 22.04.2024 - не більше 1,5% в день, а з 20.08.2024 - не більше 1% в день.
З проведеного судом апеляційної інстанції розрахунку вбачається, що загальна сума боргу за відсотками за період з 24.02.2024 по 12.11.2024 (всього 262 дні користування кредитом) з урахуванням імперативних вимог Закону № 3498-IX становить 23 496 грн 00 коп. та підлягає розрахунку за такими періодами:
з 25.02.2024 по 21.04.2024 (58 днів) — виходячи з визначеної договором відсоткової ставки 2,2% на день, оскільки вона не перевищувала встановлений законом граничний розмір для цього періоду (2,5%): 6 000 грн х 2,2% х 58 днів = 7 656,00 грн;
з 22.04.2024 по 19.08.2024 (120 днів) — виходячи з максимального обмеження денної процентної ставки у розмірі 1,5%, оскільки погоджена сторонами в договорі ставка (2,2%) перевищувала встановлений законом максимум: 6 000 грн х 1,5% х 120 днів = 10 800 грн;
з 20.08.2024 по 12.11.2024 (84 дні) — виходячи з максимального обмеження денної процентної ставки у розмірі 1%, оскільки погоджена сторонами в договорі ставка (2,2%) перевищувала встановлену законом граничну норму: 6 000 грн х 1% х 84 дні = 5 040 грн .
З урахуванням вищенаведеного розмір заборгованості за вищевказаним договором становить 29 496 грн 00 коп. (з яких: 6 000 грн 00 коп. – заборгованість за тілом кредиту та 23 496 грн 00 коп. – заборгованість за процентами), який підлягає стягненню з останнього на користь ТзОВ «Іннова Фінанс».
За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання грошових коштів у позику № 3159930224 від 24.02.2024 станом на 12.11.2024 в сумі 29 496 грн 00 коп., з яких: 6 000 грн 00 коп. – заборгованість за тілом кредиту та 23 496 грн 00 коп. – заборгованість за процентами. В іншій частині позовних вимог про стягнення процентів слід відмовити у зв`язку з безпідставністю та невідповідністю вимогам закону.
За змістом частини тринадцятої ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Позовні вимоги задоволено судом на 72,68 % (29 496/40 584 х 100%), тому з відповідача на користь товариства підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4 401,50 грн (6 056 грн х 72,68%).
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» - задовольнити частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 травня 2025 року - скасувати.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» заборгованості за договором про надання грошових коштів у позику № 3159930224 від 24 лютого 2024 року у розмірі 29 496,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» судовий збір у розмірі 4 401,50 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 12 червня 2026 року.

Головуючий:

Судді: