ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

13 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/29254/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року (суддя 1-ї інстанції Прудник С.В.) в адміністративній справі №160/29254/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
09.10.2025 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просила суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні індексації її пенсії із застосуванням коефіцієнтів збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, у розмірі 1,0796 та 1,15;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити з 08 квітня 2025 року індексацію пенсії ОСОБА_1 шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески у відповідності до частини 2 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року за №1058-IV, який враховується для обчислення пенсії на коефіцієнт збільшення у розмірі 1,0796 відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році» від 24 лютого 2024 року за №185;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити з 08 квітня 2025 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески у відповідності до частини 2 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року за №1058-IV, який враховується для обчислення пенсії на коефіцієнт збільшення у розмірі 1,0796 відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році» від 24 лютого 2024 року за №185;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити з 08 квітня 2025 року індексацію пенсії ОСОБА_1 шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески у відповідності до частини 2 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року за №1058-IV, який враховується для обчислення пенсії на коефіцієнт збільшення у розмірі 1,115 відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» від 25 лютого 2025 року за №209;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити з 08 квітня 2025 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески у відповідності до частини 2 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року за №1058-IV, який враховується для обчислення пенсії на коефіцієнт збільшення у розмірі 1,115 (з урахуванням коефіцієнту збільшення 1,0796 за 2024 рік) відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» від 25 лютого 2025 року за №209.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач протиправно не здійснив перерахунок (індексацію) її пенсії із застосуванням коефіцієнтів збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та який враховується для обчислення пенсії, у розмірах 1,0796 та 1,115. Вважаючи такі дії пенсійного органу протиправними, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року позов задоволено.
Позивачем та відповідачем на вказане рішення суду подані апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу неправильно застосував норми права, внаслідок чого безпідставно зменшив їх розмір. У зв`язку з цим просить змінити рішення суду в частині розподілу судових витрат та збільшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача, з 1500,00 грн до 11355,00 грн.
Апеляційна скарга позивача обґрунтована тим, що документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу підлягають компенсації за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень у разі задоволення позову. Позивач зазначає, що відповідно до статті 134 КАС України питання співмірності таких витрат вирішується судом за наявності клопотання іншої сторони про їх зменшення та належного обґрунтування неспівмірності. Оскільки відповідач не заперечував проти заявленої суми витрат у розмірі 11355,00 грн і не подавав клопотання про їх зменшення, суд першої інстанції, на думку позивача, безпідставно зменшив суму відшкодування до 1500,00 грн.
Відповідач в апеляційній скарзі також зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга відповідача обґрунтована тим, що механізм індексації пенсій визначений Порядком №124, прийнятим на виконання частини другої статті 42 Закону №1058-IV, який передбачає застосування єдиного базового показника середньої заробітної плати та відповідних коефіцієнтів збільшення. Відповідач зазначає, що такий підхід забезпечує рівність і недопущення дискримінації між пенсіонерами залежно від дати призначення пенсії. На думку пенсійного органу, неврахування положень Порядку №124 призвело б до необґрунтованої різниці у розмірах пенсій осіб з однаковим страховим стажем та заробітком. Також зазначає, що пенсію позивачу призначено у 2023 році із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2020– 2022 роки у розмірі 12236,71 грн, який є більшим за показник, обчислений відповідно до Порядку №124. Крім того, відповідач вказує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №209 від 25.02.2025 індексація пенсії позивача у 2025 році мала проводитись із застосуванням коефіцієнта 1,0345, а не 1,115.
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій просить відмовити у її задоволенні. Також представником позивача заявлено клопотання про відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу позивача в суді апеляційної інстанції в сумі 7072,00 грн.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.
В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить до наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 30 березня 2023 року отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, обчислену згідно Закону №1058-ІV та перебуває на обліку у відповідача.
Призначення позивачу пенсії відбулося на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 червня 2023 року у справі №160/8588/23 за її позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.
Вказаним рішенням суду було визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про відмову ОСОБА_1 в призначенні пільгової пенсії. Зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровської області призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII, з урахуванням Рішення Конституційного суду України №1-5/2018 (746/15) від 23 січня 2020 року №1-р/2020, з 30 березня 2023 року.
Середньомісячний заробіток для обчислення позивача пенсії було розраховано відповідачем з урахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленого як середній показник за 2020 – 2022 роки, який становить 12236,71 грн.
Розмір пенсії позивача за період з 30 березня 2023 року по 28 лютого 2024 року становив 6256,72 грн.
Як зазначає представник позивача у поданій до суду позовній заяві, починаючи з 01 березня 2024 року та надалі щороку ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повинне було провести індексацію пенсії позивача, шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та який враховується для обчислення пенсії в розмірі 12236,71 гривень (за 2020-2022 роки) на відповідний коефіцієнт збільшення, а саме з 01 березня 2024 року на коефіцієнт збільшення 1,0796, з 01.03.2025 на коефіцієнт збільшення 1,115. Натомість відповідачем призначено ОСОБА_1 щомісячні доплати до пенсії у розмірі 100,00 грн. з 1 березня 2024 року, замість проведення індексації із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії (далі - коефіцієнт збільшення), у розмірі 1,0796, а з 1 березня 2025 року застосовано коефіцієнт збільшення 1,0345, замість необхідного 1,115. Після призначення позивачу пенсії з 30 березня 2023 року вона продовжувала працювати в Публічному акціонерному товаристві «АрселорМіттал Кривий Ріг» виконуючи роботу, яка послужила підставою для призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2. Тому відповідач за заявою позивача, здійснив з 1 травня 2025 року перерахунок її пенсії у зв`язку з поступовим збільшенням її заробітної плати, страхового стажу та, як наслідок - коефіцієнту стажу. В результаті, станом на дату звернення з даною позовною заявою, розмір пенсії позивача із надбавками складає 7091,04 грн. Проте, вказаний розмір є меншим за розмір пенсії, яку вона має отримувати після належної індексації за умови її проведення з дотриманням вимог чинного законодавства.
Для отримання допомоги у відновленні своїх порушених прав, 23 червня 2025 року позивач уклала з адвокатом Балюрою Андрієм Станіславовичем договір № 4 про надання правничої допомоги.
18 липня 2025 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом №18/07-25-2 з метою отримання копій протоколів про призначення та перерахунку пенсії ОСОБА_1 , а також довідки про встановлення їй щомісячної доплати та перерахунку пенсії (у тому числі індексації пенсії).
ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, відповідаючи на вказаний адвокатський запит, листами листи №0400-010310-8/137999 від 21 липня 2025 року і № 0400-010307-8/144204 від 29 липня 2025 року із доданими до них документами, підтвердив факт нездійснення позивачу індексації її пенсії у відповідності з вимогами чинного законодавства України.
В обґрунтування не проведення індексації пенсії позивача у 2024 році відповідач зазначив, що здійснення перерахунку їй пенсії з урахуванням показника середньої заробітної плати за 2014-2016 роки (3764,40 грн.), збільшеного на коефіцієнти 1,17, 1,11, 1,11, 1,14, 1,197, 1,0796, не призводить до збільшення розміру її пенсії, а навпаки наслідком такого перерахунку відбулося б зменшення.
На думку представника позивача, розрахунковим показником середньої заробітної плати, всупереч вимогам законодавства України, Відповідач обрав не показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислений як середній показник за 2020-2022 роки (12 236,71 грн.), який був використаний для визначення розміру пенсії позивача на момент її призначення, а значно менший середній показник за період з 2014-2016 роки (3764,40 грн). Вказана маніпуляція і надала відповідачу штучні підстави стверджувати, що застосування коефіцієнту збільшення розміру пенсії 1,0796, не призводить до збільшення розміру пенсії позивача, а тому не може бути використане для перерахунку її пенсії. Також протиправним є обґрунтування відповідача у листі № 0400-010307-8/144204 від 29 липня 2025 року згідно якого позивачу, починаючи з 1 березня 2025 року, здійснено перерахунок пенсії із застосуванням коефіцієнту 1,0345, адже це також не відповідає вимогам чинного законодавства.
Позивач звернулася до відповідача з підготовленою на її замовлення адвокатом Балюрою А.С. заявою від 11 серпня 2025 року про перерахунок пенсії з проханням провести індексацію її пенсії шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2020-2022 роки у розмірі 12236,71 грн. із застосуванням відповідних коефіцієнтів збільшення 1,0796 та 1,115 за 2024 та 2025 роки.
Листом відповідача №43373-33324/Ф-01/8-0400/25 від 14 вересня 2025 року позивачу відмовлено в проведенні перерахунку її пенсії.
Аргументи відмови відповідача аналогічні аргументам, зазначеним ним же у відповіді № 0400-010307-8/144204 від 29 липня 2025 року на адвокатський запит.
Постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2024 року №185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році» (далі - постанова №185) та постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2025 року №209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» (далі - Постанова №209) було передбачено, що в 2024-2025 роках перерахунок пенсій згідно з Порядком проведення перерахунку пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2019 року №124 (далі - Порядок №124), проводиться із застосуванням коефіцієнтів збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, і який враховується для обчислення пенсії, у розмірі 1,0796 та 1,115 відповідно.
До того ж, статтею 42 Закону №1058-ІV передбачено, що індексація пенсії здійснюється шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховувався для обчислення пенсії, який не є сталим та залежить від року в якому призначалась пенсія.
Позивач вважає, що встановивши їй щомісячну доплату до пенсії в розмірі 100,00 грн. з 1 березня 2024 року, замість застосування коефіцієнта збільшення 1,0796 у 2024 році відповідно до показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, який безпосередньо враховувався для обчислення її пенсії, та застосувавши з 1 березня 2025 року коефіцієнт збільшення показника середньої заробітної плати 1,0345 замість коефіцієнта збільшення 1,115, і відмовивши у здійсненні перерахунку пенсії, відповідач діяв всупереч вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим звернулась до суду із цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість.
Переглядаючи судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058-ІV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону № 1058-IV, для забезпечення індексації пенсії щороку з 1 березня проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.
Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.
У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.
Розмір та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.
На реалізацію положень ст.42 Закону № 1058-IV Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 20.02.2019 №124, якою затверджено Порядок проведення перерахунку пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок № 124).
Приписами пункту 1 та 2 Порядку №124 визначено механізм проведення перерахунку раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії. Перерахунку підлягають пенсії, обчислені, зокрема, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до пункту 5 Порядку №124, у 2019р. перерахунок пенсій у зв`язку із збільшенням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, проводиться шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховувався для обчислення пенсії, станом на 1 жовтня 2017 р. на коефіцієнт, визначений згідно з абзацом першим пункту 4 цього Порядку.
Кожен наступний перерахунок у зв`язку із збільшенням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, проводиться з урахуванням збільшеного у попередніх роках показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.
Пенсії, які призначені відповідно до Закону та розмір яких не підвищено відповідно до пункту 4 цього Порядку, абзаців першого, другого цього пункту, з урахуванням абзаців першого, третього частини першої, частини другої статті 28, абзацу другого пункту 4-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону, пункту 4 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 3 жовтня 2017 р. № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», а також з урахуванням щомісячної державної адресної допомоги до пенсії, що виплачується відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 березня 2008 р. № 265 «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян», щороку підвищуються за рішенням Кабінету Міністрів України в межах бюджету Пенсійного фонду України. Підвищення встановлюється в межах максимального розміру пенсії, визначеного законом, і враховується під час подальших перерахунків пенсії.
Отже, в силу приписів пункту 5 Порядку №124, у 2019 при перерахунку пенсій застосовувався показник середньої заробітної плати станом на 01 жовтня 2017.
Таким чином, положення Порядку проведення перерахунку пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2019 року № 124 «Питання проведення індексації пенсій у 2019 році», не узгоджені з приписами частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки по-різному визначають показник, який збільшується на відповідні коефіцієнти:
- показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії (за приписами Закону);
- показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, станом на 01 жовтня 2017 року (за приписами Порядку).
У випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, Порядок № 124 підлягає застосуванню виключно в частині, яка не суперечить положенням Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Тобто, положення пункту 5 Порядку № 124 повинні застосовуватися у відповідності з частиною другою статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме під час проведення індексації повинен застосовуватися показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховувався для обчислення пенсії під час її призначення.
Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у справі №160/28752/23 (постанова від 13.01.2025), у справі №400/4663/24 (постанова від 28.01.2025), у справі №160/6686/24 (постанова від 26.02.2025) та інших.
Варто зауважити, що Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 16.04.2025 у справі №200/5836/24 не знайшов підстав для відступу від правового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13.01.2025 у справі № 160/28752/23 та інших постановах, де він застосований.
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зазначає, що з метою забезпечення у 2024 - 2025 роках проведення індексації пенсій для підвищення рівня матеріального забезпечення найбільш вразливих верств населення з числа пенсіонерів Кабінет Міністрів України у межах бюджету Пенсійного фонду України визначив такі розміри коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, зокрема:
у 2024 році – 1,0796 згідно з постановою №185;
у 2025 році – 1,115 згідно з постановою №209.
Таким чином, індексація пенсій у 2024 - 2025 роках повинна проводитись відповідно до постанови № 185, постанови №209, Порядку № 124 та з урахуванням приписів частини другої статті 42 Закону № 1058-IV шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, який безпосередньо враховувався для обчислення пенсії із застосуванням коефіцієнтів збільшення 1,0796 та 1,115, відповідно.
З урахуванням наведених законодавчих норм, правових висновків Верховного Суду та встановлених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції, що відповідач, здійснюючи в 2024 - 2025 роках перерахунок пенсії позивача на підставі частини другої статті 42 Закону № 1058-IV, встановивши їй щомісячні доплати до пенсії, замість застосування коефіцієнтів збільшення 1,0796 та 1,115 до показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, який безпосередньо враховувався для обчислення пенсії позивача, діяв не у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому з метою захисту порушених прав останньої є необхідним зобов`язати пенсійний орган здійснити з 08.04.2025 індексацію пенсії позивача відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії на коефіцієнти збільшення у розмірі 1,0796 та 1,115, у зв`язку з цим провести перерахунок та виплату пенсії, починаючи з 08.04.2025.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 77 КАС України відхиляє доводи відповідача, на підтвердження доводів скарги, щодо правомірності застосування під час обчислення (індексації) пенсії позивача з 01.03.2025 коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховувався для призначення пенсії у 2023 році у розмірі 1,0345 (зазначеного у підпункті 6 пункті 2 постанови №209), замість коефіцієнта збільшення 1,115, що визначений пунктом 1 постанови №209, оскільки як вже зазначалось вище Порядок № 124 підлягає застосуванню виключно в частині, яка не суперечить положенням Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому у 2025 році перерахунок пенсії позивача має проводитись у відповідності до пункту 1 Постанови №209 із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії саме у розмірі 1,115.
Щодо розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).
Згідно з п.п. 1, 2 ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).
Згідно з п.п. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З приписів статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.
Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження доказів понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу, представником позивача до суду першої інстанції було подано копію ордеру на надання правничої допомоги від 08.10.2025 року (Серія АІ №1977046) відносно адвоката Балюри А.С.; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (Серія КС №6516/10) від 23.03.2018 року відносно адвоката Балюри А.С.; копію договору №4 від 23.06.2025 року про надання правничої допомоги; копію додаткової угоди №1 від 23.06.2025 року до договору №4 від 23.06.2025 року про надання правничої допомоги; копію акту №1 від 14.11.2025 року приймання-передачі правничої допомоги у справі №160/29254/25 відповідно до умов договору №4 від 23.06.2025 року про надання правничої допомоги та додаткової угоди №1 від 23.06.2025 року на суму 11 355 грн. та копію рахунку №14/11 від 14.11.2025 року на суму 11355грн.
Надаючи оцінку співмірності заявлених до стягнення витрат із критеріями, визначеними частиною п`ятою статті 134 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дана адміністративна справа, з огляду на характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників, є справою незначної складності. Колегія суддів також враховує, що правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 16.04.2025 у справі №200/5836/24, від якого Верховний Суд не відступив у інших аналогічних справах. Крім того, справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив обсяг фактично наданих адвокатом послуг та співмірність заявлених витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, а тому дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн.
Доводи представника позивача про те, що відсутність заперечень відповідача щодо заявленої суми витрат у розмірі 11355,00 грн позбавляла суд права зменшити їх розмір, колегія суддів відхиляє, оскільки суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат зобов`язаний самостійно перевірити їх обґрунтованість, реальність та співмірність незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання іншої сторони.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування судового рішення відсутні.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.ст. 134, 139 КАС України.
Судом встановлено, що у відзиві на апеляційну скаргу представником позивача заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.
06.04.2026 через підсистему «Електронний суд» представником позивача подано заяву про надання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу та їх стягнення з відповідача.
Заява мотивована тим, що адвокатом у межах справи №160/29254/25 були надані такі послуги: складання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні повної суми витрат на правничу допомогу; аналіз апеляційної скарги відповідача та підготовка відзиву; складання заяви про надання доказів понесення витрат на правничу допомогу. Враховуючи наведене представник позивача просить прийняти докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 7072,00 грн, які долучені до цієї заяви та вирішити питання про їх стягнення з відповідача за результатами розгляду апеляційних скарг.
Відповідач правом на подання заперечень щодо заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу не скористався.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції представником позивача надано: ордер серії АІ №1977046 від 08.10.2025, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, договір №4 від 23.06.2025 про надання правничої допомоги, додаткову угоду №1 до нього, акт №2 приймання-передачі правничої допомоги від 03.04.2026 та рахунок №03/04 від 03.04.2026.
Суд апеляційної інстанції, дослідивши надані представником позивача докази, зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів фактичної оплати позивачем вартості правничої допомоги, зокрема платіжних документів, квитанцій, банківських виписок чи інших доказів перерахування коштів адвокату.
Колегія суддів також враховує, що сам по собі рахунок на оплату не є доказом фактичного понесення витрат, а лише містить інформацію про вартість заявлених послуг.
Крім того, зміст наданого акта приймання-передачі правничої допомоги не підтверджує виникнення у позивача безумовного обов`язку зі сплати відповідних коштів, оскільки в ньому фактично зазначено лише про намір (бажання) клієнта здійснити оплату послуг адвоката у майбутньому.
Колегія суддів також звертає увагу, що відповідно до пункту 4.1 додаткової угоди №1 до договору №4 від 23.06.2025 про надання правничої допомоги оплата правничої допомоги здійснюється протягом 30 днів з дати вирішення справи судом. Водночас на момент звернення із заявою про стягнення судових витрат рішення у справі вже було ухвалено судом першої інстанції, тоді як суд апеляційної інстанції здійснює перегляд такого рішення в апеляційному порядку. 
Також колегія суддів враховує, що частина зазначених в акті послуг фактично не пов`язана безпосередньо з розглядом справи по суті у суді апеляційної інстанції, зокрема аналіз процесуальних документів та складання заяви про надання доказів судових витрат. Крім того, акт містить лише загальні часові проміжки, витрачені на виконання відповідних дій, без належної деталізації фактично наданих послуг, що унеможливлює перевірку співмірності заявленої до стягнення суми.
З огляду на встановлене, колегія суддів дійшла висновку, що надані представником позивача документи не підтверджують ані фактичного понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, ані існування належним чином підтвердженого безумовного обов`язку їх сплати на момент вирішення питання про розподіл судових витрат, у зв`язку з чим підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7072,00 грн в суді апеляційної інстанції відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року в адміністративній справі №160/29254/25 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.
Повне судове рішення складено 13 травня 2026 року. 

Головуючий - суддя Н.І. Малиш 

суддя Н.П. Баранник 

суддя А.А. Щербак