Справа №295/16820/24
Категорія 2
2/295/113/25

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.05.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира в складі: 
головуючої – судді Семенцової Л.М., 
за участі секретарів – Кирийчук А.Г., Шевчук А.Г., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету, - 

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2024 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, мотивований тим, що акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (прибудови) ОСОБА_5 від 29.02.2008 за адресою: АДРЕСА_1 , якої не існує. В цьому акті зазначено, що дозвіл на виконання будівельних робіт надано 24.12.2007, а технічний паспорт від 15.10.2004 на адресу АДРЕСА_1 . Така прибудова є самочинною. Рішення № 167 від 28.02.2008 прийнято раніше, ніж об`єкт прийнято в експлуатацію. Рішення № 186 від 13.03.2008 про затвердження акту про прийняття в експлуатацію прийнято пізніше ніж рішення № 167 від 28.02.2008 про зміну ідеальних часток. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 18.08.2020 у справі № 295/4081/20 за позивачем визнано право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом на 15/100 ідеальних часток домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 та яке в цілому складається з двох житлових будинків та надвірних будівель загальною площею у 400,6 кв. м. В ході оформлення свого права власності на спадкове майно позивачем було встановлено, що виконавчим комітетом Житомирської міської ради в 2012 було прийнято оскаржувані рішення, які фактично здійснили виділ житлового будинку площею 219,6 кв. м із спільної часткової власності власників даного домоволодіння з присвоєнням такому будинку нової адреси - АДРЕСА_1 . Хоча в натурі такого виділу не було і рішення про виділ співвласниками не приймалось. Виконком здійснив зміну розмірів ідеальних часток співвласників та на підставі цього видав оскаржувані свідоцтва, чим протиправно втрутився у непорушне право приватної власності. Згідно рішення виконкому Житомирської міської ради народних депутатів трудящих від 08.06.1965 № 417 розділ домоволодіння є неможливим у зв`язку з його розміщенням. Виконком сам визнає, що житлового будинку в АДРЕСА_1 не існує.
Тому позивач просить визнати незаконним та скасувати пункт 2 рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 167 від 28.02.2008 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна», за якими змінюються розміри ідеальних часток у спільному праві на житловий будинок по АДРЕСА_1 у зв`язку з прибудовами, згідно з додатком 2, а також судові витрати покласти на відповідачів.
Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира Семенцової Л.М. від 28.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому він вказав про визнання вимог позову та обставин, викладених у позовній заяві, зазначивши, що оскаржуване рішення порушує права всіх співвласників домоволодіння. За змістом відзиву, нотаріально посвідчений договір щодо виділу житлового будинку із домоволодіння співвласниками не укладався та рішення про виділ ними не приймалось, однак через протиправні дії виконкому співвласників позбавили права спільної часткової власності на все домоволодіння площею 400,6 кв. м, що в свою чергу призвело до зміни розмірів часток кожного із них в такому домоволодіння. Співвласники за умови чинності оскаржуваних рішень виконкому, свідоцтв про право власності та запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відносно будинку АДРЕСА_1 об`єктивно позбавлені можливості використання свого права спільної часткової власності у домоволодінні. Свідоцтво про право власності від 07.03.2008, видане на ім`я ОСОБА_12 на два житлових будинки по АДРЕСА_1 на 15/100 ід. ч. В акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва від 29.02.2008 вказана адреса Подільська 12-а, якої не існувало та він складений на день пізніше, ніж оскаржуване рішення. Рішення № 186 від 13.03.2008, яким затверджено акт комісії про прийняття до експлуатації прийнято на 14 днів пізніше за рішення № 167, а дозвіл на будівництво № 276 датовано 24.12.2007, хоча згідно техпаспорту 2004 року прибудова вже була зведена. Відтак, така прибудова є самочинною, не входить до права спільної часткової власності та не повинна враховуватися при визначенні часток інших співвласників домоволодіння, відтак частка ОСОБА_5 35/100 є такою, що не відповідає дійсності. Крім того, вдвічі з 6/100 до 12/100 безпідставно збільшилась і частка ОСОБА_11 ( ОСОБА_13 ), взагалі не здаючи самочинну прибудову в експлуатацію та її частка на час виникнення спірних правовідносин знаходилася під арештом. За спірним рішенням № 167 ОСОБА_14 видано правовстановлюючі документи (заміна документів), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Частка ОСОБА_1 могла бути набагато більшою і від цього залежить розмір земельної ділянки. Строк позовної даності позивачем не пропущено, оскільки ОСОБА_15 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_1 про рішення не було відомо. Незаконним рішенням виконкому було здійснено поділ будинковолодіння без згоди на це всіх співвласників. Тому рішення підлягає скасуванню з визначенням дійсних часток співвласників без урахування самочинних прибудов, які зводилися самостійно та не входять до права спільної часткової власності. 
Представник відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 – ОСОБА_16 надав до суду відзив на позовну заяву з викладеними в ньому заперечення про задоволення позову з мотивів того, що п. 2 рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 167 від 28.02.2008 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» щодо оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, за якими змінюються розміри ідеальних часток у спільному праві на житлові будинки в зв`язку з прибудовами, згідно з додатком 2, жодним чином не порушує право власності позивача, оскільки його частка в розмірі 15/100 залишилася без змін. При цьому право власності на 15/100 ід. часток будинку по АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_1 лише 18.08.2020 рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 18.08.2020, яке набрало законної сили 18.09.2020. В оскаржуваному рішенні не вирішувалося питання виділу в натурі частки із майна з наданням будинку нової адреси. На момент подання позову в листопаді 2024 року позивач пропустив трирічний строк звернення до суду з позовом та не надав доказів пропуску цього строку з поважних причин. 
Від всіх інших відповідачів відзиви на позовну заяву до суду не надходили. 
Представник позивача ОСОБА_17 у судовому засіданні підтримав вимоги позову з викладених у ньому підстав, надавши пояснення про те, що, зокрема, рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 167 від 28.02.2008 порушено права позивача як співвласника домоволодіння. Це порушення полягає у незаконній зміні часток спільної власності, легалізації самочинного будівництва та створенні перешкод у користуванні та розпорядженні його майном. Оскаржуваним рішенням до складу спільної часткової власності домоволодіння по АДРЕСА_1 було включено прибудову площею 48,90 кв. м, яку здійснила ОСОБА_5 . Зазначена прибудова була зведена без дозволу ДАБІ на виконання будівельних робіт, що підтверджується технічним паспортом 2004 р., тому є самочинним будівництвом. Виконком приєднав цю самочинну прибудову до спільної часткової власності без його згоди та згоди інших співвласників. Внаслідок цього частка ОСОБА_5 збільшилася майже в 6 разів з 6/100 до 35/100. Крім того, безпідставно збільшилася частка іншого співвласника ( ОСОБА_13 ) з 6/100 до 12/100, незважаючи на те, що його частка перебувала під арештом. Рішення № 167 від 28.02.2008 прийнято за відсутності належних правових підстав, оскільки в тексті рішення вказано, що воно ґрунтується на висновках Житомирського обласного міжміського БТІ», проте таких висновків не існує ні в архіві міської ради, ні в матеріалах справи. Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію датований 29.02.2008, тобто він складений вже після прийняття оскаржуваного рішення виконкому 28.02.2008. На підставі оскаржуваного рішення відбулася реєстрація права власності на осіб, які на той момент вже померли, а саме ОСОБА_14 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_18 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Внаслідок незаконної прибудови позивач не може отримати документи для продажу своєї частки через невідповідність техпаспорту фактичним обставинам. При зверненні про виділ його частки він не може цього зробити, оскільки до складу власності незаконно включена прибудова ОСОБА_5 . Він обмежений у праві перебудувати свою частину, оскільки незаконна прибудова змінює спільні межі, а також не може повноцінно користуватися своєю часткою земельної ділянки через її фізичне зайняття самочинною прибудовою. Листом від 22.01.2026 № 27 «Житомирське обласне міжміське БТІ» відмовило позивачу в проведенні технічної інвентаризації нерухомого майна та видачі технічного паспорта, стверджуючи, що об`єкту, який складається з двох житлових будинків, не існує, що суперечить чинному рішенню суду від 18.08.2020 у справі № 295/4081/20, яким за ним визнано право власності на 15/100 часток об`єкта по АДРЕСА_1 , який в цілому складається з двох жилих будинків та має загальну площу 400,6 кв. м. 
Представник відповідача Виконавчого комітету Житомирської міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутності.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та представник відповідача ОСОБА_19 – ОСОБА_20 у судовому засіданні визнали заявлені позовні вимоги. Відповідач ОСОБА_4 про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та також вказала про визнання позову. 
Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їхній представник ОСОБА_16 , а також відповідачі ОСОБА_9 , ОСОБА_11 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, пояснивши, що права позивача оскаржуваним рішенням не порушені. 
Суд, заслухавши учасників справи та їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.
Згідно ч. 2 ст. 78, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Судом встановлено, що згідно виданого 07.03.2008 Виконкомом Житомирської міської ради свідоцтва про право власності на два житлових будинки 15/100 ід. частин нерухомого майна, який складається з двох житлових будинків та надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_12 на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 28.02.2008 за № 167 взамін договору дарування від 09.10.1968, реєстр № 3-2919. Державна реєстрація права власності ОСОБА_12 на зазначену частку нерухомого майна була здійснена КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 24.04.2008 (т. 1 а. с. 58, 59).
ОСОБА_21 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 та після її смерті до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернувся представник її онука ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , якому постановою державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Подіщук А.І. від 06.12.2019 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з розбіжностями, які не давали можливості встановити належність документів, що підтверджують право власності на садкове майно спадкодавця (т. 1 а. с. 81, 82).
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 18.08.2020 у справі № 295/4081/20, яке набрало законної сили 18.09.2020, встановлено факт належності померлій ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_15 правовстановлюючого документа, а саме свідоцтва про право власності на житло серія НОМЕР_1 від 07 березня 2008 року, виданого на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 28.02.2008 року за № 167 взамін договору дарування від 09.10.1968 р. реєстр № 3-2919, що зареєстроване КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації) Житомирської обласної ради 24.04.2008 р. за номером запису 2529 в книзі № 156, реєстраційний номер: 4271378, про право власності на 15/100 ід. ч. об`єкту, який розташований в АДРЕСА_1 , та який в цілому складається з двох житлових будинків та надвірних будівель. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, а саме право власності на 15/100 ід. ч. об`єкту, який розташований в АДРЕСА_1 , та який в цілому складається з двох житлових будинків та надвірних будівель, який належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_15 (т. 2 а. с. 25-27).
Пунктом 3 рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 167 від 28.02.2008 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» прийнято рішення про зміну розмірів ідеальних часток співвласників у спільному праві на житловий будинок по АДРЕСА_1 у зв`язку з прибудовами, згідно з додатком 2 (інвентарна справа № 1923), внаслідок чого ідеальна частка нерухомого майна ОСОБА_14 – 3/100 ід. часток, житлова площа – 26,60 кв. м., ОСОБА_5 - 35/100 ід. часток, житлова площа 84,70 кв. м, ОСОБА_6 – 1/100 ід. часток, житлова площа - 23,50 кв. м, ОСОБА_3 – 4/100 ід. часток, житлова площа – 39,20 кв. м., ОСОБА_2 – 2/100 ід. часток, житлова площа – 30,10 кв. м., ОСОБА_12 – 15/100 ід. часток, житлова площа – 56,10 кв. м, ОСОБА_13 – 12/100 ід. часток, житлова площа – 15,60 кв. м, ОСОБА_22 – 12/200 ідеальних часток, житлова площа – 24,49 кв. м, ОСОБА_18 – 12/200 ід. часток, житлова площа – 24,40 кв м, ОСОБА_23 – 9/100 ід. часток, житлова площа – 30,20 кв. м, ОСОБА_24 – 5/100 ід. часток, житлова площа – 20,70 кв. м, Міськвиконкому – 2/100 ід. часток, житлова площа – 25,10 кв. м (т. 1 а. с. 7-9). 
На звернення ОСОБА_2 . Виконавчим комітетом Житомирської міської ради його повідомлено листом від 14.02.2019, за змістом якого матеріали, які стали підставою для прийняття рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 402 від 19.09.2012 року готувалися КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради та до виконавчих органів Житомирської міської ради не надходили (т. 1 а. с. 153). А згідно листа КП «ЖОМБТІ» Житомирської обласної ради № 54 від 31.01.2019 на ім`я ОСОБА_2 всі підготовлені матеріали для подальшого розгляду та прийняття рішень виконавчим комітетом Житомирської міської ради щодо оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна передавалися безпосередньо до канцелярії міської ради (т. 1 а. с. 154). 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.09.2017 слідує, що право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 400,6 кв. м, житловою площею 255,4 кв. м, площа самочинно збудованого – 36,3 кв. м, який складається з житлового будинку літ. «А» та житлового будинку літ «Б», складовими частинами об`єкта нерухомого майна є уборна «У1-У6», сарай «З», гараж «М», гараж «Н», сарай «П», сарай «К», огорожа № 1, гараж «В», сарай «Л», сарай «Ф», сарай «Г») зареєстровано право власності за ОСОБА_9 на 0,12 ід. часток, ОСОБА_25 на 5/100 ід. часток, територіальною громадою м. Житомира в особі міської ради на 2/100 ід. часток, за ОСОБА_22 на 12/200 ід. часток, за ОСОБА_13 на 12/100 ід. часток, за ОСОБА_24 на 5/100 ід. часток, за ОСОБА_23 на 91/100 ід. часток, за ОСОБА_26 на 12/200 ід. часток, ОСОБА_12 на 15/100 ід. часток (т. 1 а. с. 160-165). 
Згідно витягу з рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 13.03.2008 № 186 «Про затвердження актів державної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» затверджено акт державної комісії про прийняття закінчених будівництвом в експлуатацію частини індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею 48,90 кв. м, що складається з двох житлових кімнат площею 36,20 кв. м та підсобних приміщень площею 12,7 кв. м. на ім`я ОСОБА_5 . 
Виконавчим комітетом Житомирської міської ради не приймалося рішення про зміну адреси двох житлових будинків на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та щодо надання нової адреси житловому будинку по АДРЕСА_1 , що слідує з повідомлення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 20.07.2017 та 19.10.2017 ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 155, 157).
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 21, ст. 393 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Як визначено ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
За положеннями ч. 1 ст. 1216, ч. 1 ст. 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. 
За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України
Відповідно до ст. 2, ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи виконавчої влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 року в справі (№ 31443/96) «Броньовський проти Польщі» зазначив, що принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.
Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
Так, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини», № 48939/99, пункт 128, «Москаль проти Польщі», № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, пункт 74, від 20.05.2010 року, «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», пункт 128, та «Беєлер проти Італії», пункт 119).
Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеціанська Комісія) на 86-му пленарному засіданні 25 - 26 березня 2011 року в Доповіді «Верховенство права» вказала, що основними критеріями розуміння верховенства права є, зокрема: доступність закону (закон має бути зрозумілим, чітким та передбачуваним); питання юридичних прав мають бути вирішені нормами права, а не на основі дискреції; рівність перед законом; влада має здійснюватись у правомірний, справедливий та розумний спосіб; елементами верховенства права є: законність, включаючи прозорий, підзвітний та демократичний процес введення в дію приписів права; юридична визначеність; заборона свавілля; рівність перед законом.
Таким чином, верховенство права означає, що органи державної влади обмежені у своїх діях заздалегідь регламентованими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах, і, відповідно, суб`єкт правозастосування може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат.
Згідно ч. ч. 6, 7 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет міської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються міським головою, який у разі не згоди може зупинити дію цього рішення виконавчого комітету ради своїм розпорядженням та внести це питання на розгляд відповідної ради.
Оскаржуване позивачем рішення щодо оформлення права власності на нерухоме майно прийнято відповідачем у період дії Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445, згідно п. 1.3 якого таку реєстрацію здійснюють комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації. Пункт 8.1 даного положення передбачав, що оформлення права власності на нерухоме дайно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування.
Із аналізу встановлених судом обставини та досліджених доказів можна зробити висновок про те, що позивач є єдиним спадкоємцем майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_21 , якій на момент смерті належала на праві спільної часткової власності частка об`єкту нерухомого майна, розташованого в АДРЕСА_1 , який складається з двох житлових будинків та надвірних будівель, в розмірі 15/100 ід. часток. Позивач прийняв спадщину та в силу ч. 5 ст. 1268 ЦК України вона йому належить з часу відкриття спадщини незалежно від часу її прийняття ним.
При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц викладено правовий висновок, згідно якого кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17, від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19.
Установлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту. У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom), заява № 22414/93, Європейський суд з прав людини виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним, що не відповідає ст. 13 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 виснувала, що спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 зазначила, що судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Обрання ж позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 , від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Обрання способу захисту - це прерогатива позивача. Водночас свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту.
Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу. Такі правові висновки сформовані у п. 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.
Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 також було акцентовано, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180).
Із досліджених судом доказів встановлено, що в АДРЕСА_1 знаходиться домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. «А» та житлового будинку літ «Б». При цьому згідно повідомлень виконавчого комітету Житомирської міської ради від 20.07.2017 та 19.10.2017 Виконавчим комітетом Житомирської міської ради не приймалося рішення про зміну адреси двох житлових будинків на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та щодо надання нової адреси житловому будинку по АДРЕСА_1 . 
Пунктом 2 рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 402 від 19.09.2012 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та внесення змін» (т. 1 а. с. 167. 168) оформлено право власності на об`єкти нерухомого майна, за якими змінюються розміри ідеальних часток в спільному праві на житлові будинки в зв`язку з прибудовами, згідно з додатком 2, а саме змінено розміри ідеальних часток в спільному праві на житлові будинки в зв`язку з прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 (житловий будинок загальною площею 218,80 кв. м з допоміжними господарськими будівлями та спорудами, інвентарна справа № 1923), внаслідок чого, зокрема, ідеальна частка нерухомого майна ОСОБА_5 встановлена в розмірі 59/100 ід. часток площею 82,4 кв. м, ОСОБА_6 – 2/100 ід. часток площею 22,20 кв. м, ОСОБА_7 – 4/100 ід. часток площею 26,60 кв. м. 
Отже, після прийняття Виконавчим комітетом Житомирської міської ради оскаржуваного позивачем рішення № 167 від 28.02.2008 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» рішення про зміну розмірів ідеальних часток співвласників у спільному праві на житловий будинок по АДРЕСА_1 у зв`язку з прибудовами, згідно з додатком 2 (інвентарна справа № 1923) Виконавчим комітетом Житомирської міської ради 19.09.2012 було прийнято наступне рішення № 402 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та внесення змін», яким оформлено право власності на об`єкти нерухомого майна та змінено розміри ідеальних часток в спільному праві на житлові будинки в зв`язку з прибудовами, згідно з додатком 2 (інвентарна справа № 1923). Оскільки будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 складається з двох житлових будинків і не було виділено в натурі будинок АДРЕСА_1 , тому внаслідок прийняття 19.09.2012 Виконавчим комітетом Житомирської міської ради рішення № 402 попереднє рішення № 167 від 28.02.2008 вичерпало свою дію. 
Посилання в позовній заяві на те, що рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 186 від 13.03.2008 «Про затвердження актів державної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» (т. 1 а. с. 10, 11) було прийнято пізніше, ніж оскаржуване рішення № 167 від 28.02.2008, судом не розцінюється як обставина, якою підтверджується порушення прав позивача оскаржуваним рішенням. Стороною позивача не доведено, що внаслідок оскаржуваного рішення частка позивача в праві власності на нерухоме майно зменшилася, або зменшилася площа належної йому частки будинковолодіння.
Із матеріалів справи не встановлено, що прийнята закінчена будівництвом в експлуатацію частина житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею 48,90 кв. м, що складається з двох житлових кімнат площею 36,20 кв. м та підсобних приміщень площею 12,7 кв. м на ім`я ОСОБА_5 , є самочинним будівництвом, яким порушується право власності позивача на належну йому частку нерухомого майна. Віднесення до самочинних здійснених ОСОБА_5 добудов до будинковолодіння спростовується не лише актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 29.02.2008, затвердженим рішенням міськвиконкому від 13.03.2008, а й чинним рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради 19.09.2012 № 402 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та внесення змін». 
Поряд із тим, також є необґрунтованим посилання сторони позивача та відповідача ОСОБА_2 на те, що оскаржуваним рішенням визначені частки будинку не становлять однієї цілої, тобто 100 %. Так, якщо скласти разом всі частки у праві на житловий будинок по АДРЕСА_1 , визначені п. 3 рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 167 від 28.02.2008 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» згідно з додатком 2, то загальна частка у власності становить 100/100 ідеальних часток (3/100 + 35/100 + 1/100 + 4/100 + 2/100 + 15/100 + 12/100 + 12/200 + 12/200 + 9/100 + 5/100 + 2/100). 
З огляду на встановлені за наслідками судового розгляду обставини, спірні правовідносини та норми права, які їх регулюють, правові висновки Верховного Суду, недоведеність заявлених у позові вимог суд відмовляє в їх задоволенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись ст. ст. 19, 41 Конституції України, ст. ст. 21, 321, 356, 358, 364, 393, 1216, 1218, 1258, 1268 ЦК України, Законом України ««Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 263-268, 354 ЦПК України, -
УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету. 
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: виконавчий комітет Житомирської міської ради (адреса: 10014, м. Житомир, майд. С.П. Корольова, 4/2, код ЄДРПОУ 04053625).
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ). 
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ).
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ).
Відповідач: ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 )
Відповідач: ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_7 ) 
Відповідач: ОСОБА_7 (адреса: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_8 ) 
Відповідач: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_9 ) 
Відповідач: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_11 (адреса: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_10 ) 
Відповідач: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_12 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_11 ) 
Відповідач: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_13 (адреса: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_12 ). 

Суддя Л.М. Семенцова