ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 р. 	Справа № 480/8734/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Семененко М.О. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.02.2026, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, повний текст складено 06.02.26 по справі № 480/8734/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Державний земельний банк" 
до  Головного управління Держгеокадастру у Сумській області   
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Державний земельний банк" звернулось до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Сумській області , в якому просить суд : визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Сумській області від 24.07.2025 № 18-134/16-25-СГ про відмову у наданні в оренду земельної ділянки; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Сумській області прийняти наказ про надання в оренду терміном на 50 років ТОВ "ДЕРЖЗЕМБАНК" земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення площею 20,7000 га (кадастровий номер 5922081100:07:001:1462), що розташована за межами населених пунктів на території Вирівської сільської ради Конотопського району Сумської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код цільового призначення 01.01.), та припинити право постійного користування нею.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2026 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Державний земельний банк" задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру в Сумській області від 24.07.2025 № 18-134/16-25-СГ про відмову у наданні в оренду земельної ділянки. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру в Сумській області прийняти наказ про надання в оренду терміном на 50 років ТОВ "ДЕРЖЗЕМБАНК" земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення площею 20,7000 га (кадастровий номер 5922081100:07:001:1462), що розташована за межами населених пунктів на території Вирівської сільської ради Конотопського району Сумської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код цільового призначення 01.01.), та припинити право постійного користування нею. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру в Сумській області на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Державний земельний банк" витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 гривень.
Головне управління Держгеокадастру в Сумській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає , що суд першої інстанції при її прийнятті дійшов висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи, а також судом невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування посилається на те , що з метою належного розгляду звернення Головним управлінням 25.06.2025 за № 327/3-25-0.331 направлено службовий лист до Відділу № 1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління про надання інформації стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 5922081100:07:001:1462. Листом від 26.06.2025 за № 1261/417-25 Відділ № 1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління повідомив, що згідно з відомостями Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 5922081100:07:001:1462 відноситься до земель державної власності сільськогосподарського призначення та розташована за межами населених пунктів на території Вирівської сільської ради Конотопського району Сумської області. Крім того, на земельній ділянці встановлено обмеження у її використанні - регіональні ландшафтні парки, площа земельної ділянки (її частини), на яку поширюється дія обмеження - 20,7000 га. Крім того, Головним управлінням 27.06.2025 за № 13-18-0.331-2158/2- 25 направлено запит до Департаменту захисту довкілля та природних ресурсів Сумської обласної державної адміністрації про надання інформації стосовно віднесення земельної ділянки з кадастровим номером 5922081100:07:001:1462 до території об`єктів природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення з наданням інформації щодо встановлених обмежень, функціональних зон та використання земельної ділянки згідно з функціональним зонуванням. Листом від 01.07.2025 № 01-19/1151 (вх. № 13-1826/0/1-25 від 01.07.2025) Департаментом захисту довкілля та природних ресурсів Сумської обласної державної адміністрації повідомлено, що відповідно до Проекту організації території регіонального ландшафтного парку «Сеймський», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів (далі - Проект організації), затвердженого рішенням Сумської обласної ради від 27.04.2018, вищезазначена земельна ділянка входить до господарської зони парку. Проектом організації, передбачено, що у межах господарської зони регіонального ландшафтного парку «Сеймський» проводиться господарська діяльність, спрямована на виконання покладених на парк завдань, знаходяться населені пункти, об`єкти його комунального призначення, а також землі інших землевласників і землекористувачів, включені до його складу, на яких господарська діяльність здійснюється з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. Господарства, що увійшли до складу регіонального ландшафтного парку «Сеймський» без вилучення у них земель, здійснюють свою традиційну господарську діяльність з дотриманням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. Окрім видів користувань, зазначених вище, у господарський частині парку можуть здійснюватись наступні види використання природних ресурсів: рільництво, садівництво, городництво, сінокосіння, випасання худоби, заготівля ягід, грибів, лікарських рослин, рибальство, мисливство, в тому числі полювання згідно із Законом України «Про мисливське господарство та полювання», заготівля деревних соків, вирощування та заготівля новорічних ялинок, бджільництво та інші види використання. Вважає , що суд фактично не дослідив також і те, що відносини в галузі охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, відтворення його природних комплексів регулюються Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», цим Законом та іншими актами законодавства України (стаття 2 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»). Діяльність з розорювання земельної ділянки сільськогосподарського призначення, розташованої на території об`єкту природно-заповідного фонду, яка за своїми характеристиками фактично відноситься до сіножатей та пасовищ, є такою, що порушує встановлені законодавством вимоги використання земельної ділянки. Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що при формуванні природо-заповідного об`єкта - регіонального ландшафтного парку «Сеймський» та виготовленні «Проекту організації території регіонального ландшафтного парку «Сеймський», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів», спірна земельна ділянка мала угіддя «сіножаті» та була віднесена до господарської зони парку, в свою чергу це давало змоги використовувати її за цільовим призначенням та видом угідь не порушуючи основної мети створення природо-заповідного фонду. Однак , при розгляді клопотання позивача було встановлено, що фактично нехтуючи особливим статусом спірної земельної ділянки та наявністю обмежень в порушення норм чинного законодавства її угіддя були змінені з «сіножатей» на «ріллю», що в свою чергу вбачає її розорювання та використання з порушенням основної мети природозаповідного об`єкта до земель якого вона входить. Земельна ділянка з кадастровим номером 5922081100:07:001:1462 площею 20,7000 га знаходиться в межах об`єкта природно-заповідного фонду - регіонального ландшафтного парку «Сеймський», згідно з даними Державного земельного кадастру відноситься до категорії земель - землі сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Разом з цим, віднесення земельної ділянки до категорії земель сільськогосподарського призначення не має першочергового значення, оскільки статус земельної ділянки визначається розташуванням на ній об`єкта природно-заповідного фонду і спеціальним режимом цієї території. У постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16 викладені висновки про те, що правовий режим відповідної земельної ділянки пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, що охороняється законом та має особливий статус, а не з рішенням органу, що розпорядився нею. Неприйняття цим органом рішення про приведення цільового призначення земельної ділянки у відповідність до її дійсного призначення, встановленого в силу вимоги законодавства, не впливає на її правовий режим. Вказана земельна ділянка в силу імперативної вказівки законодавця належить до земель природно-заповідного призначення за фактом розташування на ній об`єкта природно-заповідного фонду - національного природного парку, що узгоджується із зазначеними вище висновками Верховного Суду. Також. Вказує , що Головне управління взагалі не має повноважень розпоряджатися даною земельною ділянкою, яка в силу імперативної вказівки законодавця належить до земель природно-заповідного призначення. Землі природно-заповідного фонду не можуть надаватися для інших цілей, ніж ті, які передбачені статтею 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України». Засівання та вирощування сільськогосподарської продукції на даних земельних ділянках (використання земельних ділянок з метою товарного сільськогосподарського виробництва) суперечить їх призначенню як об`єктів природно-заповідного фонду. Крім того , вважає , що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права оскаржуване рішення прийнято з порушення встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України та проігноровано більшість поданих процесуальних документів сторонами, як вказано в описовій частині оскаржуваного рішення суд дослідив позов, відзив та відповідь на відзив. Однак, судом не враховані та не досліджені наявні в матеріалах справи заперечення на відповідь на відзив від 04.12.2025, додаткові письмові пояснення від 05.12.2025, додаткові письмові пояснення від 10.12.2025, додаткові письмові пояснення від 11.12.2025, додаткові письмові пояснення від 18.12.2025, додаткові письмові пояснення від 23.12.2025, додаткові письмові пояснення від 24.12.2025. Судом першої інстанції проігноровано, що даний спір є не публічно-правовим, оскільки він випливає з приватноправових відносин і має вирішуватися судом за правилами Господарського процесуального кодексу України.
Головне управління вважає, що позивач, звернувся до суду з позовною заявою у цій справі, про захисти права. У зв`язку з цим, даний спір не пов`язаний із захистом прав у сфері публічноправових відносин, водночас стосується цивільних прав та інтересів позивача. Та обставина, що відповідачем у справі визначено орган державної влади, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічноправовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин. Посилаючись на обставини та обґрунтування, викладенні в апеляційні скарзі , просить суд скасувати Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.02.2026 року по справі № 480/8734/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
ТОВ «Держзембанк» подало до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Посилаючтись на обставини , викладенні у відзиві , просить суд апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області залишити без задоволення, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.02.2026 року у справі № 480/8734/25 залишити без змін.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.
Колегія суддів, вислухавши суддю – доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції , доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи у їх сукупності вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Суд першої інстанції установив, що Головне управління Держгеокадастру у Сумській області розглянуло клопотання позивача про передачу в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 5922081100:07:001:1462 площею 20,7000 га з цільовим призначенням 01.01 (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та припинення права постійного користування на неї та наказом від 24.07.2025 № 18-134/16-25-СГ відмовило у його задоволенні у зв`язку з тим, що вказана земельна ділянка віднесена до території об`єктів природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а саме: розташування в межах господарської зони регіонального ландшафтного парку "Сеймський" та неможливість, надання земель природно-заповідного фонду для інших цілей, ніж ті, які передбачені статтею 9 Закону України "Про природно-заповідний фонд".
Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що відповідач, відмовляючи у наданні земельної ділянки, не дотримався вимог Земельного кодексу України, дане рішення не може відповідати приписам ч. 2 ст. 2 КАС України, тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Сумській області від 24.07.2025 № 18-134/16-25-СГ про відмову у наданні в оренду земельної ділянки є обґрунтованими . Також, суд першої інстанції , вважаючи , що повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними, дійшов висновку , що обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головногоуправління Держгеокадастру у Сумській області прийняти наказ про надання в оренду терміном на 50 років ТОВ "ДЕРЖЗЕМБАНК" земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення площею 20,7000 га (кадастровий номер 5922081100:07:001:1462), що розташована за межами населених пунктів на території Вирівської сільської ради Конотопського району Сумської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код цільового призначення 01.01.) та припинення права постійного користування нею.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог , виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України імперативно визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
За змістом статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Стаття 120-1 ЗК України визначено, що земельна ділянка державної власності, що належала на праві постійного користування державному підприємству, переходить до акціонерного товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення такого державного підприємства і є його правонаступником, на праві оренди строком на 50 років. Орендна плата щодо земель сільськогосподарського призначення державної власності в такому разі встановлюється у розмірі не менше 12 відсотків нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а якщо нормативну грошову оцінку земельної ділянки не проведено - не менше 12 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або області.
Частиною другою цієї статті унормовано, що акціонерне товариство, товариство з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, звертається до органу виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, з заявою про передачу в оренду земельної ділянки державної власності, що належала державному підприємству на праві постійного користування, у порядку, передбаченому статтею 123 цього Кодексу.
Частиною третьою цієї статті передбачено, що рішенням про надання земельної ділянки державної власності в оренду акціонерному товариству, товариству з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, також здійснюється припинення права постійного користування такою земельною ділянкою.
Зміст цієї норми свідчить про встановлення законодавцем особливого правового механізму трансформації титулу, який не передбачає оцінки доцільності, погодження чи вільного волевиявлення з боку органу, не містить елементів договірності або альтернативності та встановлює юридичний наслідок безпосередньо в силу закону за наявності визначених юридичних фактів.
З матеріалів справи установлено , що товариство з обмеженою відповідальністю "Державний земельний банк" є суб`єктом господарювання, 100% часток у статутному капіталі якого належить державі, що створене Фондом державного майна України з метою реалізації загальнодержавного проєкту "Земельний банк", передбаченого кроком 285 Плану пріоритетних дій Уряду на 2024 рік, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.02.2024 № 137-р. Суть проєкту "Земельний банк" визначено як забезпечення функціонування прозорого ринку оренди державних земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у користуванні державних комерційних підприємств ("Земельний банк"), з метою отримання кінцевого результату: запуску суборенди державних земель сільськогосподарського призначення на земельних торгах у формі електронного аукціону.
На підставі наявних повноважень та в рамках реалізації проекту "Земельний банк", Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження від 13.06.2024 № 541-р "Про вилучення і передачу земельних ділянок у постійне користування без зміни цільового призначення" (із змінами), яким вилучено окремі земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебували у постійному користуванні державних підприємств, установ та передано у постійне користування державному підприємству "Фонд аграрних інвестицій" без зміни цільового призначення.
Зокрема, вилучено з постійного користування ДП "Вирівське" земельну ділянку з кадастровим номером 5922081100:07:001:1462 площею 20,7000 га з цільовим призначенням 01.01 (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), що розташована за межами населених пунктів на території Вирівської сільської ради Конотопського району Сумської області (арк. 35 Додатку до розпорядження КМУ).
06.07.2024 державним реєстратором Десятої київської державної нотаріальної контори, Київського міського нотаріального округу, м. Києва Гаєвською Ольгою Олександрівною проведено державну реєстрацію виникнення іншого речового права (права постійного користування земельною ділянкою) за правокористувачем ДП "ФОНД АГРАРНИХ ІНВЕСТИЦІЙ", код ЄДРПОУ: 00692334, про що внесено запис до Державного реєстру речових прав про інше речове право за номером 55751452 та сформовано відповідний витяг від 10.07.2024 року, індексний номер 386245565.
Наказом Фонду державного майна України від 16.08.2024 № 1919 прийнято рішення про створення ТОВ "ДЕРЖЗЕМБАНК" в результаті перетворення з державного підприємства "Фонд аграрних інвестицій", затверджено Передавальний акт прав, зобов`язань та майна державного підприємства "Фонд аграрних інвестицій" правонаступнику – товариству з обмеженою відповідальністю "Державний земельний банк", Акт передавання майна до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Державний земельний банк", що є правонаступником державного підприємства "Фонд аграрних інвестицій", Статут Товариства.
Позивача як юридичну особу зареєстровано в Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 21 серпня 2024 року, номер запису 100070145000102315, про що сформовано відповідну виписку від 22.08.2024, номер 205323536032.
Позивач з метою приведення прав і обов`язків щодо земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства у порядку, встановленому ЗК України, з урахуванням особливостей, встановлених статтею 120-1 цього Кодексу, направив на адресу відповідача звернення від 20.06.2025 № 01/1151 (вх.№ Я-125/0/94-25 від 25.06.2025) про передачу в оренду вищевказаної земельної ділянки та припинення права постійного користування на неї.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку , що земельна ділянка державної власності з кадастровим номером 5922081100:07:001:1462 площею 20,7000 га з цільовим призначенням 01.01 (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), що розташована за межами населених пунктів на території Вирівської сільської ради Конотопського району Сумської області, що належала на праві постійного користування державного підприємства "Фонд аграрних інвестицій", саме в силу вимог ст. 120-1 Земельного Кодексу України переходить до Товариства з обмеженою відповідальністю "Державний земельний банк", 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворено шляхом перетворення такого державного підприємства і є його правонаступником, на праві оренди строком на 50 років.
Статтею 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.
Зі змісту частин 2, 3 та 5 цієї статті передача в оренду земельних ділянок акціонерному товариству, товариству з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, здійснюється без проведення земельних торгів в порядку, встановленому статтею 123 ЗК України, з урахуванням особливостей, встановлених статтею 120-1 цього Кодексу.
Абзацом чотирнадцятим частини 2 статті 134 ЗК України визначено, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі передачі в оренду земельної ділянки акціонерному товариству, товариству з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, у постійному користуванні якого перебувала така земельна ділянка.
Згідно частини 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 р. № 15 визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра економіки, довкілля та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Підпункт 50 пункту 4 Положення визначено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.
Пунктами 8 та 10 Положення визначено, що Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Мінекономіки видає накази організаційно-розпорядчого характеру та накази, які є адміністративними актами, організовує та контролює їх виконання.
Накази Держгеокадастру, які є адміністративними актами, видаються, набирають чинності, виконуються та припиняють дію у порядку, визначеному Законом України "Про адміністративну процедуру".
Статтею 76 Закону України "Про адміністративну процедуру" визначено, що адміністративний акт діє від часу набрання ним чинності до часу втрати ним чинності. Адміністративний акт втрачає чинність внаслідок його скасування в порядку адміністративного оскарження або судом.
Відповідач у порядку, визначеному Законом України "Про адміністративну процедуру", розглянув подане звернення та прийняв рішення про відмову у наданні земельної ділянки, обґрунтовуючи розташування земельної ділянки в межах території регіонального ландшафтного парку "Сеймський" та відповідно віднесення її до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює перебування її в користуванні за цільовим призначенням – для товарного сільськогосподарського виробництва.
Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Земельного кодексу України.
У постанові КАС ВС від 24.04.2018 у справі № 814/1961/17 суд дійшов висновку, що відмова у наданні дозволу чи оформленні права на землю можлива виключно за вичерпним переліком підстав, визначених ЗК України (зокрема статтею 118). Чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень кодексу та вводити додаткові обмеження на власний розсуд, наприклад посилаючись на внутрішні стратегії або загальні норми, коли діє спеціальна норма.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Щодо посилання відповідача на факт розташування цієї земельної ділянки у межах регіонального ландшафтного парку «Сеймський» (далі - РЛП «Сеймський»), а також віднесення такої ділянки до земель природно-заповідного фонду колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до норм Земельного кодексу України наявність природоохоронного статусу території сама по собі не припиняє повноважень органу, визначеного законом як розпорядник земель відповідної категорії. 
Відповідно до відомостей Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення з видом цільового призначення 01.01 «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». 
Саме категорія земель, а не наявність обмежень у їх використанні, є визначальною для встановлення компетенції органу розпорядження. 
Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України імперативно закріплює, що повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування для всіх потреб належать центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його територіальним органам. Закон не містить жодних застережень, які б пов`язували припинення або обмеження цих повноважень із встановленням природоохоронних обмежень без зміни категорії земель. 
З матеріалів справи вбачається , що включення спірної земельної ділянки до складу РЛП «Сеймський» відбулося без її вилучення у землекористувача.
Така обставина не тягне за собою автоматичної зміни категорії земель і не трансформує їх у землі природно-заповідного фонду у розумінні статей 43 та 44 Земельного кодексу України. 
Натомість вона зумовлює встановлення спеціального режиму використання, який полягає у додаткових екологічних вимогах та обмеженнях, але не у забороні розпорядження земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав. 
Закон України «Про природно-заповідний фонд України» не передбачає механізму, за яким включення земель до складу регіонального ландшафтного парку без вилучення автоматично позбавляє орган, визначений Земельним кодексом України, повноважень щодо їх передачі у користування. 
Особливе значення для правильного вирішення спору має правовий режим господарської зони РЛП «Сеймський». 
З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що спірна земельна ділянка розташована саме у господарській зоні парку. 
Відповідно до статті 24 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та затвердженого Проекту організації території РЛП «Сеймський» у межах господарської зони допускається здійснення господарської діяльності, спрямованої на виконання завдань парку, а також традиційної господарської діяльності інших землевласників і землекористувачів з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. 
Проект організації території парку як основний нормативний документ, що визначає функціональне зонування та режим використання земель, прямо передбачає можливість рільництва, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби у господарській зоні. Оскільки рільництво за своєю технологічною суттю передбачає обробіток ґрунту, використання земельної ділянки за її цільовим призначенням 01.01 у межах господарської зони є легітимною діяльністю, яка не суперечить режиму регіонального ландшафтного парку. 
Статус земель природно-заповідного фонду або земель, включених до складу об`єктів природно-заповідного фонду без вилучення, встановлює обмеження у використанні, але не запроваджує абсолютної заборони на передачу таких земель в оренду. 
Перебування земельної ділянки у господарській зоні регіонального ландшафтного парку означає необхідність дотримання додаткових екологічних вимог, зокрема щодо застосування агротехнологій або використання певних хімічних засобів, однак не виключає можливості оформлення права користування землею.
Аналогічна узагальнена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 15 липня 2021 року у справі № 823/306/18, у якій суд зазначив, що функціональне призначення територій, визначене містобудівною документацією, та цільове призначення земельної ділянки є різними правовими категоріями, а встановлення або зміна функціонального зонування не тягне автоматичної зміни правового режиму земельної ділянки та не є самостійною підставою для обмеження прав власника або землекористувача. 
Статус РЛП «Сеймський» накладає обмеження на використання земельної ділянки, але не забороняє її передачу в оренду для сільськогосподарських потреб у межах господарської зони.
Таким чином, посилання апелянта на знаходження ділянки в межах господарської зони РЛП «Сеймський» як на безумовну підставу для відмови у наданні її в оренду є безпідставним, оскільки наявність спеціального природоохоронного статусу території не означає абсолютної заборони господарської діяльності (зокрема сільськогосподарського використання), якщо така діяльність допускається законом для відповідної категорії земель .
Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач, відмовляючи у наданні земельної ділянки, не дотримався при розгляді заяви позивача про передачу в оренду вищевказаної земельної ділянки та припинення права постійного користування на неї вимог ст. 121-1 , ст. 122, ст. 124 та ст. 134 Земельного кодексу України та не прийняв відповідне рішення , а спірне рішення не відповідає приписам ч. 2 ст. 2 КАС України, тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Сумській області від 24.07.2025 № 18-134/16-25-СГ про відмову у наданні в оренду земельної ділянки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Щодо предметної юрисдикції заявленого спору колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За наведеним у пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначенням суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Статтею 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
З вищенаведеного констатується, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Водночас помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних / господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу.
Частиною четвертою статті 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 затверджено Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Положення № 15).
Відповідно до пункту 1 цього Положення Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.
Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи (підпункт 50 пункту 4 Положення № 15).
Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.
Головне управління Держгеокадастру в області відповідно до покладених на нього завдань, крім іншого, здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку; здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації; розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.
Тобто, Головне управління Держгеокадастру у Сумській області згідно положень частини четвертої статті 122 ЗК України є територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, який уповноважений здійснювати передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. 
Відповідно у даних правовідносинах Головне управління Держгеокадастру у Сумській області діяло як суб`єкт владних повноважень і здійснювало публічно - владні управлінські функції у сфері земельних відносин та землеустрою.
Таким чином спори щодо правомірності рішень органів Держгеокадастру при здійсненні ними повноважень з розпорядження земельними ділянками державної власності мають публічно-правову природу, якщо предметом оскарження є саме управлінське рішення, а не спір між рівноправними суб`єктами щодо речового права.
У межах спірних правовідносин позивач діє не як суб`єкт приватного права, який реалізує власний автономний інтерес у цивільному обороті, а як учасник спеціальної публічно-правової процедури, прямо передбаченої законом. Звернення Позивача до Головного управління Держгеокадастру у цьому контексті має на меті не набуття права за договором і не вступ у приватноправові відносини з власником земельної ділянки, а оформлення правового стану, який вже виник на підставі норми прямої дії – ст . 120-1 Земельного кодексу України.
Тобто , спірні правовідносини не є приватноправовими, а мають публічно - правовий характер, оскільки спір про цивільні права у цьому випадку відсутній, та підлягають розгляду саме адміністративним судом.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного суду від 24 січня 2023 року у справі №440/2513/20 та від 27 березня 2025 року у справі № 480/5652/24.
З огляду на наведене вище доводи апелянта , що даний спір є не публічно-правовим, оскільки він випливає з приватноправових відносин і має вирішуватися судом за правилами Господарського процесуального кодексу України є помилковими.
Щодо доводів апелянта про втручання суду в його дискреційні повноваження колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 09 жовтня 2020 року в справі №1840/3664/18 на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Верховний Суд наголосив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою виробу є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У справі, що переглядається, суд встановлено, що земельна ділянка державної власності з кадастровим номером 5922081100:07:001:1462 площею 20,7000 га з цільовим призначенням 01.01 (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), що розташована за межами населених пунктів на території Вирівської сільської ради Конотопського району Сумської області, що належала на праві постійного користування державного підприємства "Фонд аграрних інвестицій", саме в силу вимог ст. 120-1 Земельного Кодексу України переходить до Товариства з обмеженою відповідальністю "Державний земельний банк", 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворено шляхом перетворення такого державного підприємства і є його правонаступником, на праві оренди строком на 50 років.
За таких умов, позаяк підстави відмови в наданні в оренду терміном на 50 років ТОВ "ДЕРЖЗЕМБАНК" земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення площею 20,7000 га (кадастровий номер 5922081100:07:001:1462), що розташована за межами населених пунктів на території Вирівської сільської ради Конотопського району Сумської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код цільового призначення 01.01.) та припинення права постійного користування нею відсутні, відповідач повинен прийняти наказ про надання позивачу в орендутакої земельної ділянки. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу прийняти наказ про надання позивачу в оренду такої земельної ділянки або відмовити. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Тобто, судом за результатами розгляду справи може бути задоволено будь-яку з цих вимог, у тому числі й вимогу про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити пені дії.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
А згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.02.2018 у справі № 816/591/15-а, від 18.10.2018 у справі № 818/1976/17, від 11.09.2018 у справі № 816/318/18.
При цьому в постанові від 11.09.2018 у справі № 816/318/18 Верховний Суд зазначив, що втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити певні дії, а саме прийняття ним рішення за клопотанням заявника замість суб`єкта владних повноважень.
Тобто, зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Сумській області прийняти наказ про надання в оренду терміном на 50 років ТОВ "ДЕРЖЗЕМБАНК" земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення площею 20,7000 га (кадастровий номер 5922081100:07:001:1462), що розташована за межами населених пунктів на території Вирівської сільської ради Конотопського району Сумської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код цільового призначення 01.01.) та припинити право постійного користування нею не є втручанням суду в дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, а є обґрунтованим та ефективним способом захисту порушеного права позивача у випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.
Доводи апеляційної скарги щодо розгляду судом першої інстанції справи поза межами 60 днів, що передбачено ч.1 ст.258 КАС України, колегія суддів вважає такими, що не є підставами для скасування судового рішення. 
Згідно ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду першої інстанції від 21.11.2025 відкрито провадження у даній справі, оскаржуване рішення суду прийнято 06.02.2026.
Зміст поняття «розумні строки» в адміністративному судочинстві охоплює собою такі аспекти: 1) розумний строк - це найкоротший з можливих строків розгляду й вирішення адміністративної справи, однак, такий строк не можна ототожнювати із швидким розглядом справи: тривалість розумних строків повинна бути найкоротшою, але достатньою для того, щоб справа була всебічно досліджена судом з наданням оцінки аргументам та доводам учасників справи, які ґрунтуються на поданих ними доказах; 2) на тривалість “розумного строку” мають вплив різні фактори, як об`єктивного (поведінка учасників справи, складність справи, необхідність залучення та дослідження додаткових доказів, завантаженість суду тощо), так і суб`єктивного характеру.
При цьому, аналізуючи приписи ч.3 ст.317 КАС України, якою унормовано порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, останні не містять такої підстави, як порушення судом строку розгляду справи.
Окрім того, зміст приписів абз.2 ч.2 ст.317 КАС України вказує на те, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
В даному випадку розгляд справи судом першої інстанції понад строк, визначений ст.258 КАС України, не призвів до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладене, зазначені доводи скарги підлягають відхиленню, як необґрунтовані.
Інші аргументи, зазначені сторонами по справі, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.
Щодо посилання апелянта на постанову Верховного суду по справі № 813/4701/16 , колегія суддів зазначає , що предмет спору по справі № 813/4701/16 стосується скасування ухвали від 20.10.2016 № 1166 Львівської міської ради за результатами розгляду звернення ТзОВ «Будівельний альянс» від 07.07.2016 №13, якою надано ТзОВ «Будівельний альянс» дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0445 га (в тому числі площею 0,0020 га у межах червоних ліній з обмеженнями без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень) на проспекті Свободи, 45 (кадастровий номер НОМЕРІ ) для обслуговування будівлі готелю за рахунок земель «житлової та громадської забудови» з функцією використання «землі комерції». На ТзОВ «Будівельний альянс» покладено обов`язок виготовлення технічної документації і землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості та подати міській раді на затвердження.
Таким чином, у справах є різними як предмети спору так і об`єкти правового регулювання, а відтак постанова Верховного Суду від 31 липня 2019 року по справі № 813/4701/16 не підлягає застосуванню в контексті ч. 5 ст. 242 КАСУ.
Посилання на правові висновки Верховного Суду у справі № 813/4701/16 колегія суддів не приймає, адже спірні відносини, що становлять предмет доказування в цій справі та в справі №8134701/16 є різними. Так, Верховний Суд розглядав справу з приводу скасування дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення у власність земельної ділянки в межах земель історико-культурного призначення. 
У цьому зв`язку колегія суддів зауважує, що правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
При встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Слід звернути увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово надавала роз`яснення як треба розуміти подібність правовідносин. Втім, у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20, пункт 39) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо визначення подібності правовідносин, зазначивши таке. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність варто також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Відтак правові позиції Верховного суду на які посилається апелянт не є релевантними до обставин цієї справи.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, заперечення на відповідь на відзив , додаткові письмові пояснення ,подані до суду першої інстанції , містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору. 
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.02.2026 по справі № 480/8734/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   І.С. Чалий