ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

27 квітня 2026 року	Справа №160/30740/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Дніпровська міська рада про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

УСТАНОВИВ:
24.10.2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Головня Оксана Юріївна звернулася через підсистему "Електронний суд" до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №2035347-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області складено податкове повідомлення-рішення №2035347-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 року, яким відповідно згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами-підприємцями, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 21 547, 51 грн. Позивач не погоджується із податковим повідомленням-рішенням Головного управління ДПС у Дніпропетровській області ППР №2035347-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 року, оскільки вважає дане податкове повідомлення-рішення протиправним та такими, що підлягає скасуванню з огляду з огляду на те, що автостоянка є об`єктом нежитлової нерухомості та має малі архітектурні форми, використовується фізичною особою-підприємцем з основним видом економічної діяльності 52.21 – Допоміжне обслуговування наземного транспорту, та платником єдиного податку, тому зазначений об`єкт має всі необхідні умови для застосування норми пп. «е» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.10.2025 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків.
03.11.2025 року позивачем були усунені недоліки зазначені в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.10.2025 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 20.12.2025 року. 
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
25.11.2025 року через систему «Електронний суд» від представника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до суду надійшов відзив, в якому він не погоджується з позовними вимогами, викладеними в адміністративному позові ОСОБА_1 та вважає, що останні не підлягають задоволенню на підставі наступного. За даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС України (далі – ІКС), ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ДПС (Соборний район м. Дніпра), як платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. За даними ІКС ОСОБА_1 є власником ряду об`єктів нежитлової нерухомості, зокрема, автостоянки, загальною площею 3 649,8 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , частка власності 100%, дата державної реєстрації 04.03.2016 року, право власності по 22.05.2020 року. Керуючись пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПКУ, з урахуванням норм визначених п. 102.1, в межах строку давності, визначеному ст. 102 ПКУ, ОСОБА_1 , контролюючим органом, в автоматичному режимі, сформовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за кодом бюджетної класифікації (18010300) за період 2020 рік, а саме податкове повідомлення-рішення № 2035347-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 року на суму 21547,51 грн., за податковий період 2020 рік, фактично за період з 01.01.2020 року по 22.05.2020 року. Як підставу для скасування податкового повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, ОСОБА_1 зазначає, що належний йому об`єкт нежитлової нерухомості не є об`єктом оподаткування відповідно до абз. «е» пп.266.2.2 п.266.1 ст.266 ПК України. Відповідач не згоден з даним твердженням з урахуванням того, підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України). Враховуючи викладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.01.2026 року клопотання представника Дніпровської міської ради - Ярличенка Ігоря В`ячеславовича про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Дніпровської міської ради до участі у справі № 160/30740/25 – задоволено. Залучено до участі у справі № 160/24383/25 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Дніпровську міську раду.
13.03.2026 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від Дніпровської міської ради надійшли письмові пояснення, в яких третя особа зазначила наступне. Так, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є власником об`єкту нерухомого майна – автостоянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є об`єктом нежитлової нерухомості. У той же час, в обґрунтування заявленого позову позивач вказував на те, що він є фізичною особою-підприємцем. Автостоянка є об`єктом нежитлової нерухомості та має малі архітектурні форми, використовується ним у його господарській діяльності з основним видом економічної діяльності 52.21 – допоміжне обслуговування наземного транспорту та є платником єдиного податку. Відтак вважає, що зазначений об`єкт має всі необхідні умови для застосування норми п.п. «е» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. Між тим, такі доводи позивача є необґрунтованими з огляду на наступне. Сам по собі факт реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця та наявність у нього відповідного виду економічної діяльності не є належним доказом фактичного використання спірного об`єкта нерухомості у господарській діяльності, оскільки сама по собі реєстрація як ФОП та наявність основного виду діяльності КВЕД 52.21 - Допоміжне обслуговування наземного транспорту, не доводить, що конкретний об`єкт нерухомості – автостоянка, використовувався у господарській діяльності. При цьому, реєстрація КВЕД лише надає право здійснювати відповідний вид діяльності, але не підтверджує фактичне здійснення такої діяльності. Окрім того, позивачем до позовної заяви надано паркувальні талони. Проте, такі докази в розумінні статей 73, 75, 76 КАС України є неналежними, недостовірними та недостатніми, оскільки не містять відомостей, що дозволяють встановити їх зв`язок із об`єктом нерухомості, розташованим за адресою: м. Дніпро, Донецьке шосе, буд. 123 Г. Зокрема, такі талони не містять відомостей про адресу місця надання послуг, найменування або реквізити суб`єкта господарювання, а також не підтверджують факту отримання позивачем плати за надання послуг паркування. До того ж, зазначені талони не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні законодавства про бухгалтерський облік та не підтверджують факту здійснення господарських операцій щодо надання послуг паркування саме на спірному об`єкті нерухомого майна. Посилання позивача на те, що автостоянка має малі архітектурні форми є недоречним. Також зазначає, що обов`язок платника податків щодо своєчасної та повної сплати податків, зокрема податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовою належного формування дохідної частини місцевих бюджетів та забезпечення фінансової спроможності територіальних громад. Невиконання такого обов`язку призводить до недоотримання відповідним місцевим бюджетом грошових коштів, що суперечить принципам формування доходної бази місцевого самоврядування та не відповідає вимогам податкового законодавства. У зв`язку з цим вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним та таким, що прийняте у межах повноважень податкового органу, тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 року продовжено строк розгляду адміністративної справи до 27.04.2026 року.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрований як підприємець з 02.07.2008 року, номер запису: 22240000000057260 та перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області (Соборний район м. Дніпра), як платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
За даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС України ОСОБА_1 є власником ряду об`єктів нежитлової нерухомості, зокрема, автостоянки, загальною площею 3 649,8 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , частка власності 100%, дата державної реєстрації 04.03.2016 року, право власності по 22.05.2020 року. 
Керуючись пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПКУ, з урахуванням норм визначених п. 102.1, в межах строку давності, визначеному ст. 102 ПКУ, ОСОБА_1 , контролюючим органом, в автоматичному режимі, сформовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за кодом бюджетної класифікації (18010300) за період 2020 рік, а саме податкове повідомлення-рішення №2035347-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 року на суму 21547,51 грн., за податковий період 2020 рік, фактично за період з 01.01.2020 року по 22.05.2020 року.
Не погоджуючись з вищевказаним податковим повідомленням-рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).
Пунктом 4.3 ст. 4 ПК України передбачено, що податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов`язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.
При цьому, відповідно до п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.
Відповідні повноваження, їх розмежування між Верховною Радою та місцевими радами, зокрема, щодо установлення місцевих податків, визначені ст. 12 ПК України.
Слід зазначити, що згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності (пп. 266.3.1, пп.266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
Відповідно до пп. 10.1 та 10.2 ст. 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно.
Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).
Тобто, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені ст. 12 ПК України.
За приписами п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.
Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп.12.3.1 п. 12.3 ст. 12 ПК України).
Підпунктом 12.3.2 пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.
Пп.14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:
а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;
б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;
в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;
г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;
ґ) будівлі промислові та склади;
д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);
е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;
є) інші будівлі.
Виходячи з вищевикладеного, Податковим кодексом України чітко розмежовано об`єкти, що за своїми технічними характеристиками підпадають під визначення об`єктів житлової нерухомості, а також об`єкти нежитлової нерухомості.
Як убачається із матеріалів даної справи, відповідачем було розраховано податок на об`єкт нерухомого майна, яким у 2020 році володів позивач, а саме на автостоянку за адресою: м. Дніпро, Донецьке Шосе, будинок 123Г.
Так, ОСОБА_1 є фізичною особою – підприємцем. Основним видом підприємницької діяльності є 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту (основний).
Як вказує позивач, зазначена вище автостоянка, яка належала йому на праві приватної власності, використовувалась ним у власній господарській діяльності, в оренду чи інше право користування третім особам не передавалась.
Відповідно до підпункту “е)” 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.
Сам по собі факт реєстрації заявленого об`єкту нерухомості на фізичну особу, а не на фізичну особу-підприємця, не позбавляє останнього права на віднесення приміщень, що використовується в його господарській діяльності, до об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткуванням в розумінні пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
Пунктом 6 Правилам зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115 та ДБН В.2.3-15:2007 визначено, що автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтове, бетонне, гравійне, щебеневе), огорожу, освітлення, телефонний зв`язок, приміщення для обслуговуючого персоналу, в`їзні-виїзні ворота із шлагбаумом та запасні ворота на випадок термінової евакуації транспортних засобів. У разі потреби й технічної можливості на автостоянках обладнуються класи з безпеки дорожнього руху, пункти технічного огляду та самообслуговування транспорту, встановлюється пожежна та охоронна сигналізація, гучномовець.
Відповідно до абзацу третього додатку «Б» до ДБН В.2.3-15:2007 автостоянка - це спеціально обладнана відкрита площадка для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів.
Пунктом 5.1 ДБН В.2.3-15:2007 передбачено, що у складі автостоянок для постійного зберігання автомобілів повинні бути відкриті площадки для стоянки автомобілів, приміщення для чергових і зберігання інвентаря, відповідні елементи інженерного обладнання та благоустрою, а також, за необхідності та технічної можливості, можуть бути - пости технічного огляду та дрібного технічного ремонту і миття автомобілів, включаючи пункти-пости самообслуговування - оглядові ями (естакади), місця чищення салону автомобіля. Такі автостоянки можуть бути обладнані сонцезахисними навісами, вітрозахисними стінками, декоративним сонцезахисним і шумозахисним озелененням.
Пунктом 5.9 вказаних ДБН передбачено, що на автостоянках з 50 і більше місцями постійного та тимчасового зберігання автомобілів при головному вїзді-виїзді повинен влаштовуватися контрольно- пропускний пункт (приміщення для обслуговуючого персоналу, туалету та інше), обладнаний майданчик для зберігання протипожежного інвентарю, встановлення контейнерів-сміттєзбірників.
Отже, вказаними нормами не визначено правового статусу автостоянки як об`єкта нерухомого майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси, паркові арки (аркади) і колони (колонади), вуличні вази, вазони і амфори, декоративна та ігрова скульптура, вуличні меблі (лавки, лави, столи), сходи, балюстради, паркові містки, огорожі, ворота, ґрати, інформаційні стенди, дошки, вивіски, інші елементи благоустрою, визначені законодавством.
Виходячи з аналізу зазначених вище положень законодавства, автостоянка може мати тимчасові споруди та малі архітектурні формі (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу, навіси, тощо), які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у зв`язку із чим у відповідача були відсутні підстави для визначення сум податкових зобов`язань.
Суд зазначає, що вищезазначена стоянка є спеціально обладнаним майданчиком для надання послуг зі зберігання транспортних засобів, що відповідає вимогам ДБН В.2.3-15:2007 та Постанови КМУ №115 від 22.01.1996 року.
На архівних зображеннях з сервісу Google Планета Земля (Google Earth) можна побачити розташування на території автостоянки припаркованих автомобілів, що підтверджує провадження на її території господарської діяльності.
Також, на підтвердження провадження господарської діяльності позивачем було надано копії паркувальних талонів (в період з січня по грудень 2020 року).
Відповідно, враховуючи те, що об`єкт нерухомого майна використовувався ОСОБА_1 для провадження господарської діяльності, що підтверджується належними та допустимими доказами, є усі правові підстави для застосування підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Також варто звернути увагу на підстави віднесення об`єктів нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 674353912101), яка складається з: літ. А-1 будівля вартової площею 6,0 кв.м., літ. Б-1 будівля авто майстерні з паркінгом площею 673,0 кв.м., літ. № 1-3 - огорожі площею 371, 8 кв.м., літ. І-замощення площею 2599,0 кв.м. до тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та/або малих архітектурних форм.
Згідно довідки акту обстеження щодо технічної інвентаризації автостоянки, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, Донецьке Шосе, будинок 123Г, що складена інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_2 : “З наданих матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна - майнового комплексу автостоянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 повідомляємо наступне. “...” є відповідно до чинного законодавства України малими архітектурними формами з огляду на наступне. По-перше, вказані споруди не мають капітального фундаменту, що робить можливим їх переміщення без знецінення. По-друге, вказані споруди мають металеві стіни, металеву покрівлю та металеві перекриття, що виключає їх належність до об`єктів нежитлової нерухомості. Відповідно п. 4 глави 1 розділу II Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за № 582/5773 в редакції, чинній на момент складання технічного паспорту (далі - Інструкція) господарські (допоміжні) будівлі (сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, сміттєзбірники тощо) та споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо) підлягають технічній інвентаризації в складі основної будівлі. Згідно 3 п. 2 глави 2 розділу III Інструкції тимчасові збірно-розбірні, без фундаменту, з недовговічного матеріалу, сезонного використання (без утеплення основних огороджувальних конструкцій) споруди (навіси, палатки, кіоски, накриття, літні душі, вбиральні, теплиці, покриті поліетиленовою плівкою, тощо) обміряють та включають до матеріалів інвентаризації.” 
Таким чином, з огляду на те, що автостоянка є об`єктом нежитлової нерухомості та має малі архітектурні форми, використовується фізичною особою-підприємцем з основним видом економічної діяльності 52.21 – Допоміжне обслуговування наземного транспорту, та платником єдиного податку, суд дійшов висновку, що зазначений об`єкт має всі необхідні
умови для застосування норми пп. «е» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
Враховуючи вищевикладене, оскаржуване податкове повідомлення-рішення №2035347-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки нарахування сум податкових зобов`язань Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області здійснено з порушенням чинного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю, на користь позивача слід стягнути сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір у сумі 968,96 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Згідно ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №2035347-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд.17-а, код ЄДРПОУ 44118658) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна