РІШЕННЯ
Іменем України
Справа № 273/2/23
провадження у справі № 2/0285/305/26
18 травня 2026 року  м. Звягель

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючої судді…………...……Літвин О. О.,
секретаря………………….……...Клечковської М. М.,
з участю:
позивача......................................... ОСОБА_1 ,
його представника ....................... ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),
її представника ............................ ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, цивільну справу
за зустрічним позовом ОСОБА_1 
до  ОСОБА_4 
про поділ майна подружжя, – 
ВСТАНОВИВ:
Представником позивача у березні 2023 року було подано до Баранівського районного суду Житомирської області через систему «Електронний суд» зустрічний позов до колишньої дружини ОСОБА_4 /т.1 а.с.97-105/, спрямований на спростування режиму спільної сумісної власності щодо частини майна та визначення його особистої приватної власності, а також на включення до поділу іншого майна, яке не було враховане у первісному позові. 
Так, у своєму позові ОСОБА_5  просив: 
1) визнати його особистою приватною власністю житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (далі по тексту – Будинок АДРЕСА_1 ) та земельну ділянку для його обслуговування площею 0,15 га з кадастровим номером 1820655400:03:002:0104 за тією ж адресою (далі по тексту – Земля №18); 
2) визнати спільною власністю подружжя житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (далі по тексту – Будинок АДРЕСА_2 ) та земельну ділянку для його обслуговування площею 0,15 га з кадастровим номером 1820655400:03:002:0113 за тією ж адресою (далі по тексту – Земля №20); земельну ділянку площею 0,11 га з кадастровим номером 1820655400:03:002:0130 для ведення селянського господарства в АДРЕСА_3 , що є суміжною з земельною ділянкою по АДРЕСА_2 (далі по тексту – Земля с/г); 
3) поділити майно, визнавши за ним право власності на 1/2 частку Будинку АДРЕСА_4 .

В обґрунтування зустрічних позовних вимог від 09.03.2023 ОСОБА_5 зазначив, що Будинок АДРЕСА_1 був придбаний ним 19.12.2006, тобто до укладення шлюбу, а відтак відповідно до ст.57 СК України є його особистою приватною власністю. При цьому доводи позивача ОСОБА_4 за первісним позовом про придбання вказаного будинку за спільні кошти подружжя, на його думку, спростовуються, зокрема, тим, що розписка від 02.10.2006 про передачу коштів складена у період, коли продавець ще не набув права власності на будинок, а особа, яка отримала кошти, не мала відповідних повноважень, у зв`язку з чим така розписка не створює правових наслідків.
Крім того, зазначає, що у період шлюбу сторонами не було збудовано нового об`єкта нерухомості, а здійснювалася лише реконструкція належного йому Будинку АДРЕСА_1 , при цьому об`єкт нерухомого майна в результаті такої реконструкції не введений в експлуатацію та право власності на нього не зареєстровано, що виключає виникнення права спільної сумісної власності на нього як на новостворене майно.
Також вказує, що частина майна була набута ним за рахунок кредитних коштів у межах підприємницької діяльності, які обслуговуються ним особисто, а інше майно (зокрема транспортні засоби) – після фактичного припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим підлягає визнанню його особистою приватною власністю.
Водночас зазначає, що у період шлюбу на ім`я ОСОБА_4 було набуте інше нерухоме майно (Будинок АДРЕСА_4 ), яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, однак не було включене до первісного позову.

13.05.2026 представником позивача ОСОБА_1 було подано через систему «Електронний суд» уточнений зустрічний позов до ОСОБА_4 , в якому він відмовився від вимог в частині:
1) визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 Будинку АДРЕСА_1 ;
2) визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 с/г;
3) поділу та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку Землі с/г.

Просив продовжити розгляд справи щодо решти позовних вимог зустрічного позову, а саме:
1) визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Землю №18; 
2) визнати спільною власністю подружжя Басових Будинку №20 та Землі №20;
3) поділити майно, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку Будинку АДРЕСА_2 та Землі №20.

В уточненому зустрічному позові ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на об`єкти нерухомості по АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що придбаний ним 19.12.2006 за договором купівлі-продажу житловий будинок загальною площею 63,51 кв.м був знесений ще у 2007 році, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Довбиської селищної ради №45 від 16.01.2023. 
Натомість у подальшому на цій земельній ділянці розпочато будівництво іншого будинку площею 135,5 кв.м, який не введений в експлуатацію, зведений без дозвільних документів та є самочинним будівництвом. На підтвердження цього посилався на висновок судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №1821/12-2024 від 23.12.2024, згідно з яким за картографічними даними у 2011 році на спірній ділянці проводилось будівництво, однак встановити, чи йшлося про реконструкцію чи нове будівництво, неможливо, а також на лист Державної інспекції архітектури та містобудування України №7273/03/18-25 від 04.11.2025 про відсутність будь-яких документів, що надавали право на виконання будівельних робіт або прийняття об`єкта в експлуатацію.
У зв`язку із цим ОСОБА_5 відмовився від зустрічної позовної вимоги про визнання права власності на незавершений будівництвом будинок по АДРЕСА_1 та просив визнати за ним право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яку він набув у власність 02.12.2014 шляхом приватизації. Обґрунтовуючи вимоги, зазначав, що спірний об`єкт є самочинним будівництвом, не є об`єктом цивільних прав та не може бути предметом поділу між сторонами, а тому у позивачки не виникло права на 1/2 частку ні такого будинку, ні земельної ділянки під ним.
Ставлячи вимогу про визнання спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 посилався на те, що під час шлюбу, зареєстрованого 31.12.2013, на підставі договорів купівлі-продажу від 02.11.2020, укладених між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , було придбано 1/2 та 1/2 ідеальні частки житлового будинку за спільні кошти подружжя, при цьому ним надано нотаріальну згоду на укладення договорів. 
У подальшому рішенням Довбиської селищної ради №225 від 28.05.2021 у приватну власність ОСОБА_4 передано земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано 22.06.2021. 
Посилаючись на положення ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, вказував, що як співвласник будинку має право і на 1/2 частку земельної ділянки.
Також зазначав, що після розірвання шлюбу 24.01.2023 та подання ним зустрічного позову 09.03.2023, ОСОБА_9 одноосібно, без його згоди, здійснила знесення будинку по АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» №36 від 09.06.2023 та довідкою про знищення/знесення майна №36 від 08.06.2023. зв`язку з цим просив: визнати за сторонами право спільної сумісної власності на будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 , здійснити поділ зазначеного майна, визнавши за кожним право власності на 1/2 частку, а також стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки знесеного будинку у розмірі 14937,50 грн.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та його представник підтримали уточнені зустрічні позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 не визнав уточнені зустрічні позовні вимоги, просив відмовити в їх задоволенні, мотивуючи тим, що з приводу Землі №18 судом було ухвалено рішення та її визнано спільною власністю подружжя ОСОБА_10 . Щодо Будинку АДРЕСА_2 , то ОСОБА_11 не надано доказів його існування, позаяк у 2021 році він його зніс та зробив на його місці стоянку для транспортних засобів. Вимога щодо Землі №20 є похідною, а тому вона задоволенню також не підлягає.

Протокольною ухвалою суду від 18.0.2026, занесеною до журналу судового засідання, прийнято відмову ОСОБА_12 від частини позовних вимог та продовжено розгляд справи щодо решти позовних вимог.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Положеннями ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17-ц.
Відповідно до ст.70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення в них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Положеннями ст.74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).
Об`єкт незавершеного будівництва є особливим видом нерухомого майна, створення якого розпочато, але не завершено. До моменту завершення будівництва та, у передбачених законом випадках, введення об`єкта в експлуатацію і державної реєстрації права власності, такий об`єкт не набуває статусу повноцінного об`єкта нерухомості.
Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо передбачено – з моменту прийняття в експлуатацію та державної реєстрації.
До цього часу об`єкт незавершеного будівництва розглядається як сукупність будівельних матеріалів, тобто майно, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Якщо такий об`єкт створювався під час шлюбу, він може визнаватися об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (правова позиція Верховного Суду, постанова від 21.08.2019 у справі № 373/762/15-ц).
Щодо земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, діє принцип єдності її юридичної долі з будівлею. Відповідно до ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на будівлю, переходить і право на земельну ділянку, на якій вона розміщена, без зміни її цільового призначення, незалежно від волі попереднього власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16).
Такий перехід відбувається безпосередньо на підставі закону і не залежить від дотримання попереднім власником процедури припинення прав на землю (постанова Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 907/68/18).

Зустрічний позов ОСОБА_12 був поданий у даній цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_4 , з яким вона звернулась до Баранівського районного суду Житомирської області у січні 2023 року до ОСОБА_12 , а також ОСОБА_13 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокапітал+» (далі по тексту – ТОВ «Автокапітал+»), та в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 03.04.2024 /т.2 а.с.37-62/ вона просила: 
1) встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_11 з 01.01.2004 по 31.12.2013; 
2) визнати за подружжям ОСОБА_10 право спільної сумісної власності на незавершене будівництво Будинку АДРЕСА_1 та Землю №18; 
на транспортні засоби BMW Х5, Krone SD, Man TGX 18.480, Mercedes-Benz Actros 1845, Krone SD, Toyota Avensis, Mercedes-Benz Actros 1824, Krone SDР 27, Baotian BT49QT; 
3) поділити порівну між колишнім подружжям зазначені Будинок №18, Землю №18, визнавши право власності по 1/2 їх частини за ОСОБА_8 та ОСОБА_11 ;
4) поділити транспортні засоби;
5) визнати недійсними договір комісії №11927 від 15.12.2022, укладений між ОСОБА_11 та ТОВ «Автокапітал+», договір купівлі-продажу №11927 від 16.12.2022 транспортного засобу Krone SD, укладений між ТОВ «Автокапітал+» та ОСОБА_14 ; договір комісії №11937 від 15.12.2022, укладений між ОСОБА_11 та ТОВ «Автокапітал+», договір купівлі-продажу №11937 від 16.12.2022 транспортного засобу Man TGX 18.480, укладений між ТОВ «Автокапітал+» та ОСОБА_14 ;
6) витребувати у власність ОСОБА_4  транспортні засоби: Krone SD та Man TGX 18.480 від ОСОБА_13 , припинивши його право власності на них шляхом скасування державної реєстрації;
7) стягнути з ОСОБА_12  на користь ОСОБА_4 880 058 грн компенсації вартості різниці часток.
Розпорядженням виконуючого обов`язки голови Баранівського районного суду Житомирської області №7 від 19.09.2023 дана справа направлена до Новоград-Волинського міськрайонного суду, куди вона надійшла 25.09.2023 /Т.1 а.с.235/.
Під час підготовчого засідання 28.02.2024 зустрічний позов  ОСОБА_12 було прийнято до провадження та об`єднано з первісним позовом для спільного розгляду /т.2 а.с.7/, 12.03.2025 було проведено у справі підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду /т.2 а.с.175-177/. 
Ухвалою від 27.05.2025 /т.2 а.с.201/ зустрічна позовна заява ОСОБА_12  залишена без розгляду на підставі ч.5 ст.223, п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, яка постановою Житомирського апеляційного суду від 09.12.2025 /т.4 а.с.76/ скасована та направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За результатами розгляду первісного позову 11.06.2025 /т.2 а.с.224-325/ ухвалено рішення, яке перебуває на стадії апеляційного перегляду, однак з огляду на відсутність його остаточності та необхідність вирішення зустрічного позову, суд надає самостійну оцінку обставинам справи. 

Щодо вимоги про визнання особистою приватною власністю, суд виходить із такого.
Згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. 
Встановлено, що сторони з 01.01.2004 по 31.12.2013 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та набували майно в інтересах сім`ї. Також у них народився спільний син сторін ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
З 31.12.2013 до 24.01.2023 вони перебували у зареєстрованому шлюбі. 
За час спільного проживання сторонами було набуто Будинок АДРЕСА_5 , які в силу ст.ст.60, 74 СК України є об`єктом права їх спільної сумісної власності та кожен із яких має право власності на 1/2 їх частину. Зазначене підтверджується: договором купівлі-продажу житлового будинку від 19.12.2006, укладеним між позивачем ОСОБА_11 та ОСОБА_16 , в інтересах якої діяла ОСОБА_17 ; розпискою останньої від 02.10.2006 про отримання коштів від відповідачки (дівоче прізвище якої було ОСОБА_18 ) за продаж належного її свекрусі ОСОБА_16 на праві приватної власності зазначеного вище будинку; рішенням №568 Довбиської селищної ради Баранівського району від 04.02.2014, яким ОСОБА_19 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки з метою надання її у власність для будівництва та обслуговування Будинку АДРЕСА_1 ; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію 02.12.2014 за ОСОБА_11 права власності на Землю №18. 
Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Сам факт державної реєстрації майна на одного з подружжя не означає, що вона належить лише цій особі. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст.12 ЦПК України), який забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний. 
Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок доказування власної правової позиції не може полягати лише у спростуванні протилежною стороною доводів іншої сторони, а насамперед полягає у доведенні стороною власної правової позиції. 
Сам по собі факт посилання позивача на придбання майна за особисті кошти не спростовує встановленої ст.60 СК України презумпції спільної сумісної власності подружжя. Обов`язок доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається саме на особу, яка її заперечує. 
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Після придбання Будинку АДРЕСА_1 сторони почали будувати за цією адресою новобудову, яка наразі не введена в експлуатацію та не зареєстрована у встановлений чинним законодавством порядку. Доводи ОСОБА_12 про те, що вказаний будинок був придбаний ним особисто до укладення шлюбу, не спростовують встановленого судом факту проживання сторін однією сім`єю на момент його придбання та використання спільних коштів для цього. Навпаки, наявні у справі докази (розписка про передачу коштів, реєстрація сторін у будинку) свідчать про спільний характер набуття цього майна. Його посилання на здійснення реконструкції будинку виключно ним також не впливають на правовий режим майна, оскільки такі дії здійснювалися в період сімейних відносин та в інтересах сім`ї.
Твердження ОСОБА_12 про припинення фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_8 у травні 2022 року не знайшли свого підтвердження і спростовуються встановленими судом обставинами спільного проживання сторін до моменту розірвання шлюбу.
Оскільки ні ОСОБА_5 , ні його представник в судовому засіданні не надали належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя, вимога про визнання Землі №18 особистою приватною власністю позивача є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Щодо вимог про визнання спільною власністю подружжя та поділу порівну Будинку АДРЕСА_4 , то матеріалами справи підтверджено, що останні були набуті сторонами в період шлюбу, які в силу ст.ст.60, 74 СК України є об`єктом права їх спільної сумісної власності та кожен із яких має право власності на 1/2 їх частину.
Зазначене підтверджується: договорами купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_2 від 02.11.2020, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_16 , в інтересах якої діяла ОСОБА_17 /а.с.49-54 т.5/ (при цьому вказаний будинок був розташований на неприватизованій земельній ділянці); рішенням №225 Довбиської селищної ради Баранівського району від 28.05.2021, яким ОСОБА_20 передано у приватну власність Землю №20; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію 17.06.2021 за ОСОБА_8 права власності на Землю №20. 
Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів існування спірного Будинку АДРЕСА_2 як об`єкта цивільних прав, його технічних характеристик, місця розташування, правового статусу, відомостей щодо державної реєстрації права власності, введення в експлуатацію чи належності будь-кому із сторін. Так, з довідок КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» №36 від 09.06.2023 /а.с.31, 32 т.2, а.с.58-60 т.5/ слідує, що Будинок №20 знищений.
Суд не може здійснювати поділ майна, яке не ідентифіковане як об`єкт цивільних прав та існування якого не підтверджене належними доказами, а тому вимога про визнання Будинку АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ є недоведеною й задоволенню не підлягає. 
Також суд не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_12 щодо стягнення з ОСОБА_4 грошової компенсації вартості 1/2 частки Будинку АДРЕСА_2 з огляду на таке.
Як убачається зі змісту уточненої позовної заяви від 13.05.2026, позивач в її описовій частині посилався на те, що після подання позову відповідачка самовільно знесла спірний будинок, у зв`язку із чим просив стягнути з неї половину вартості такого майна. Водночас у прохальній (резолютивній) частині уточненого позову позивач не сформулював вимоги про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки Будинку АДРЕСА_2 , а натомість просив лише визнати за ним право власності на 1/2 частку спірного будинку. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та не наділений повноваженнями самостійно визначати предмет і спосіб захисту, який позивач просить застосувати. Отже, відсутність у прохальній частині уточненого позову чітко сформульованої вимоги про стягнення грошової компенсації та визначення її розміру унеможливлює вирішення судом питання про її присудження. Крім того, ОСОБА_11 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що знесення Будинку АДРЕСА_2 було здійснено саме відповідачкою, самовільно та без його згоди, а також вартості спірного майна на момент його знесення. За таких обставин підстави для задоволення зазначених вимог відсутні.
Водночас, ОСОБА_1 має право власності на 1/2 частину Землі №20, а тому зустрічні вимоги в частині визнання спільною власністю подружжя ОСОБА_6 №20 та поділу її і визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 її частку підлягають задоволенню.
Таким чином, зустрічний позов слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, –
УХВАЛИВ:
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,15 га (кадастровий номер 1820655400:03:002:0113), розташовану в АДРЕСА_1 , і поділити між ними, визнавши право власності по 1/2 її частини за кожним із них.
В задоволенні решти вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку оскарження, рішення набирає законної сили за результатом апеляційного провадження.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги на нього безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного його тексту. 
Дата виготовлення повного тексту судового рішення – 28.05.2026.

Головуюча суддя  О. О. Літвин