УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/4752/26 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г. 
Категорія 68 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого  Павицької Т.М.,
суддів    Коломієць О.С., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №295/4752/26 за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання зустрічної позовної заяви по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 25 травня 2026 року, постановлену під головуванням судді Перекупки І.Г. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2026 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 .
22 травня 2026 року ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подачі зустрічної позовної заяви, у якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом встановлення тимчасової заборони на виїзд малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України до набрання рішенням суду законної сили у даній цивільній справі. 
Заяву обґрунтовувала тим, що стороною відповідача буде подано до Богунського районного суду м. Житомира зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком. У межах вказаного спору існує реальна загроза того, що ОСОБА_2 або інші особи можуть безпідставно вивезти спільну малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України без згоди на те батька дитини - ОСОБА_1 . Зазначала, що ОСОБА_2 тимчасово проживає за кордоном, однак на даний час перебуває в України. Має наміри та документи, які дають можливість безперешкодно вивезти спільну дитину, ОСОБА_5 до Італійської Республіки. У зв`язку із наведеним просила задовольнити заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 25 травня 2026 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання зустрічної позовної заяви по цивільній справі №295/4752/26 задоволено. Обмежено право виїзду за межі України малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до набрання рішенням суду законної сили у даній цивільній справі №295/4752/26. Роз`яснено ОСОБА_1 , що у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що в Україні триває воєнний стан, кожного дня існує реальна загроза здоров`ю та життю дитини, у зв`язку з можливістю ворожого наступу та повітряних атак на територію України, зокрема й Житомирської області. У такому разі вивезення ОСОБА_5 за межі України може бути необхідним та єдиним заходом убезпечити дитину. Вказує, що зі змісту поданої представником відповідача заяви про забезпечення позову вбачається, що остання містить лише посилання на правові норми, які регулюють інститут забезпечення позову, необґрунтовані припущення останнього щодо ускладнення чи неможливості виконання рішення суду в разі задоволення майбутніх зустрічних позовних вимог. 
Зауважує, що позивачка станом на день подання стороною відповідача заяви про забезпечення позову перебувала поза межами України, що фізично унеможливлює вивезення її малолітньої дитини за кордон. Окрім того, такого наміру вона не мала, позаяк нею як матір`ю дитини враховується психологічний стан сина, тому ОСОБА_2 не бажала й не бажає травмувати морально свою дитину. Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 без узгодженням з матір`ю малолітнього сина самовільно вирішив питання проживання й перебування дитини саме з ним, максимально обмеживши спілкування між сином і ОСОБА_2 , здійснюючи перешкоди в їх зустрічах, що, у свою чергу, взагалі суперечить правам та інтересам дитини. Позивачем не наведено достатніх підстав та не надано належних, достатніх, достовірних доказів, які б свідчили, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Звертає увагу на те, що заборона на виїзд за кордон малолітньому ОСОБА_5 суперечить законним правам та інтересам даної дитини. Тобто, будь-які обмеження для реалізації права на виїзд за межі України останнього відсутні. Враховуючи вищевикладене просила скасувати ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 25 травня 2026 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
11 червня 2026 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якій просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що 26.05.2026 ОСОБА_1 подано зустрічну позовну заяву у даній цивільній справі, оскільки існує спір щодо встановлення місця проживання спільної дитини. Звертає увагу на те, що у справах про визначення місця проживання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як заборона переміщення (виїзду) дитини за межі України. Вказує, що ОСОБА_1 забезпечує належний розвиток та захист малолітньому сину з урахуванням умов воєнного стану.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
За правилами ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Положеннями ч. 2 ст. 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі, також п. 4 вказаної постанови визначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Згідно ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правилами ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» закріплено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Положеннями ч. 1 ст. 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову, в тому числі: заборона вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.
З огляду на наведене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову, по суті, - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Верховним Судом у постанові від 14.02.2022 у справі №754/7569/21 зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналіз наведених вище норм вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому ст. ст. 149, 150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду дитини за межі України у якості забезпечення позову.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.03.2023 у справі №263/989/21 (провадження №61-16075св21).
Крім того, у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №643/5842/16-ц (провадження №61-47217св18), від 12.02.2020 у справі №288/162/19-ц (провадження №61-11750св19), від 15.01.2025 у справі №369/7253/23 (провадження №61-15450св24) викладено правовий висновок, що суди відповідно до ст. ст. 149, 150 ЦПК України не можуть застосовувати як спосіб забезпечення позову заборону дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, оскільки такий захід не передбачений цивільним процесуальним законом.
Також колегія суддів приймає до уваги, що під час введення на території України надзвичайного або воєнного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону (абз. 13 п. 2-3 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ №383 від 29.03.2022).
Таким чином, законодавчо визначено, що в умовах воєнного стану процедуру перетину кордону дитини спрощено з урахуванням найвищих інтересів дитини та з міркувань її безпеки, а заявник ОСОБА_1 , в свою чергу, вимагає всупереч закону заборонити дитині виїзд за кордон України на безпечну територію без його згоди, навіть якщо буде існувати реальна загроза життю дитини.
Крім того, відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», постановою КМУ №57 від 27.01.1995 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України. Пунктами 3,4 Правил визначені підстави виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку. Виїзд дитини з України здійснюється у супроводі обох батьків або у супроводі одного із батьків за згодою другого. Підпунктами 2-4 п.4 Правил визначені умови, за яких виїзд дитини здійснюється без згоди другого з батьків.
Відповідно до Закону України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 в Україні було запроваджено воєнний стан з 05:30 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який неодноразово продовжувався, згідно із Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні».
У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Спрощена процедура перетину державного кордону обумовлена ризиками для життя та здоров`я цивільного населення у зв`язку із введенням воєнного стану, а тому, враховуючи те, що воєнний стан запроваджено на всій території України, колегія суддів вважає, що у разі початку активних бойових дій у регіоні перебування дитини, наявність заборони щодо її виїзду за кордон у супроводі одного із батьків без згоди іншого, не відповідатиме якнайкращим інтересам малолітньої дитини, та нестиме пряму загрозу для її життя та здоров`я.
У п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно ст. 141 СК України та ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Отже, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України та продовженням воєнного стану, вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони вивезення малолітньої дитини за межі території України до інших держав може створити небезпеку її життю і здоров`ю, а відтак, жодним чином не відповідає інтересам дитини, які в даному випадку мають пріоритет над інтересами батька.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до набрання судовим рішенням законної сили не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України, а відтак, у задоволенні заяви має бути відмовлено.
З урахуванням викладеного вище, оскаржувана ухвала не може вважатись такою, що постановлена з додержанням норм процесуального закону, а тому підлягає скасуванню на підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Відповідно до п. в, ч. 4 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Водночас розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 11 травня 2023 року у справі №910/4631/22.
Таким чином, питання про відшкодування судових витрат за апеляційний перегляд ухвали підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задовольнити.
Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 25 травня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 07 липня 2026 року.

Головуючий Павицька Т. М.

Судді Коломієць О.С.

Шевчук А. М.