Справа № 559/7/26 
Провадження № 2/559/773/2026 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2026 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області
в складі головуючого судді Макеєва С.В.,
секретаря судового засідання Франчук А.О.,
за участю позивача ОСОБА_1 , 
представника позивача - адвоката Новосад В.О.,
відповідача ОСОБА_2 , 
представника відповідача - адвоката Садового М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Новосад Володимир Олександрович, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Млинівської селищної ради, про позбавлення батьківських прав,-
В С Т А Н О В И В:
І. Стислий виклад позиції позивача.
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона разом з дітьми проживає в с.Новоселівка, Дубенського району, Рівненської області. Відповідач проживає окремо від них з іншою жінкою. Від виконання батьківських обов`язків він фактично самоусунувся. З дітьми не спілкується, не забезпечує їх матеріально, не цікавиться їхнім здоров`ям, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не створює умов для отримання дітьми освіти, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Коли син перебував у лікарні, відповідач жодного разу його не відвідав,не поцікавився, чи потрібні кошти на лікування. Відповідач не намагався і не намагається змінити свою поведінку щодо ставлення до дітей у кращу сторону, а свідомо, умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Зважаючи на це, вважає, що є всі підстави для позбавлення його батьківських прав. 
Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, зокрема, наступне. Твердження позивача про те, що він не утримує дітей, є неправдивим, у нього відсутня заборгованості по аліментах. Окрім обов`язкових аліментів, він добровільно бере участь у додаткових витратах на дітей, регулярно закуповує шкільне приладдя, канцелярські товари та необхідний інвентар для навчання дочки ОСОБА_5 . Він цікавиться навчанням дитини та її потребами, постійно підтримує зв`язок з дочкою ОСОБА_5 через соціальні мережі та месенджери. Відсутність у спільному побуті з дітьми зумовлена розірванням шлюбу та конфліктними відносинами з позивачкою, а не його небажанням. Його відсутність у житті дітей останнім часом є вимушеною і спричинена протиправними діями матері дітей. 
13 лютого 2026 року він подав заяву до Органу опіки та піклування Млинівської селищної ради про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними. У цій заяві просив встановити графік побачень з дітьми, що підтверджує його намір активно виховувати сина та дочку.
Зважаючи на це, просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав у повному обсязі.
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі
Ухвалою суду від 12.01.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 10.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали із зазначених у відзиві підстав.
Представник третьої особи - органу опіки та піклування Млинівської селищної радиу судове засідання не з`явився, згідно поданого клопотання, просить провести розгляд справи без їхньої участі.
Суд, заслухавши учасників справи, свідка, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
У свідоцтві про народження дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками зазначені: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 13, 14).
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Млинівського районного суду від 13.10.2016 (а.с. 10-11).
Згідно акту остеження матеріально-побутових умов та умов проживання від 13.11.2025, складеного комісією Млинівської селищної ради, діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 17).
По місцю проживання ОСОБА_1 характеризується з позитивної сторони (а.с. 18).
У характеристиці на дитину ОСОБА_3 , наданій Новоселівським ліцеєм Млинівської селищної ради, зазначено, що її мати ОСОБА_1 бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори. Батько ОСОБА_2 з дитиною не спілкується, у вихованні дитини участі не бере, батьківські збори не відвідує, з класним керівником на зв`язок не виходить (а.с. 19).
Як свідчить довідка Сатиївської амбулаторії ЗПСМ від 13.11.2025, з приводу захворювань дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до лікаря зверталась лише мама (а.с. 20).
Згідно довідки Млинівського відділу державної виконавчої служби у Дубенському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 258 від 20.01.2026 року, станом на 20.01.2026 року заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом № 566/1160/22 у  ОСОБА_2  відсутня (а.с. 62).
ОСОБА_2 по місцю проживання характеризується з позитивної сторони (а.с. 63).
13 лютого 2026 року  ОСОБА_2  звернувся із заявою до Органу опіки та піклування Млинівської селищної ради про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними (а.с. 65-66).
Відповідачем надані копії квитанцій про оплату шкільного приладдя, одягу, аліментів (а.с. 67-70).
Рішенням виконавчого комітету Млинівської селищної ради №70 від 27.02.2026, затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 79-90).
Свідок ОСОБА_6 в суді показав, що він є сусідом відповідача і неодноразово бачив як ОСОБА_2 брав до себе додому дітей, купував смаколики. Проте, з осені 2025 року діти перестали приїзджати. 
Свідок ОСОБА_7 в суді показав, що він є колегою відповідача ОСОБА_2 , якого знає більше 10 років. Він неодноразово забирав до себе дітей, купував їм необхідні речі, передавав дочці кошти. Влітку 2023 року він не виходив на роботу, оскільки доглядав дітей через хворобу дружини. Останні пів року діти не приходять.
Опитана в судовому засіданні малолітня ОСОБА_3 2015 року народження повідомила, що раніше до батька їздила в гості, батько купував їй речі, а зараз вона з ним не спілкується бо вона не хоче.
IV. Норми права, які застосував суд.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».
У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21).
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.
З урахуванням цього, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
V. Мотивована оцінка і висновки суду.
Позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як втручання у право на повагу до сімейного життя, гарантоване ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і суд має дослідити пропорційність та обґрунтованість такого втручання.
У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Відповідно до п. 16 наведеної постанови Пленуму Верховного Суду України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Як передбачено статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини - може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
А тому мають мати місце законні підстави для задоволення позову.
Подібні висновки наведені і в постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС від 29.11.2023 року у справі № 607/15704/22.
Під час розгляду цієї справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про його ухилення від виховання дітей і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дітей. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач цікавиться життям дітей, та бажає брати в ньому участь, проте, між колишнім подружжям існує конфлікт, зокрема і в частині участі батька у вихованні дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.
З урахуванням наведеного суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на даний час обставин не вбачає необхідності в позбавленні відповідача батьківських прав щодо його малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, судові витрати залишаються за позивачем.
На підставі викладеного та, керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 9 Конвенції ООН про права дитини, ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 19,164 СК України, ст. 10, 76-81, 89, 263-265, 354-356 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Новосад Володимир Олександрович, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Млинівської селищної ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання до Рівненського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 22.06.2026.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Третя особа: Орган опіки та піклування Млинівської селищної ради Дубенського району, Рівненської області, адреса: вул. Народна, буд. 1, селище Млинів, Дубенського району, Рівненської області, код ЄДРПОУ 04386338.

Суддя: С.В. Макеєв