Дата документу 06.05.2026 Справа № 335/7097/25

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 335/7097/25      Пр. № 22-ц/807/415/26	Головуючий у 1-й інстанції: Стеценко А.В. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.
суддів Кухаря С.В., Трофимової Д.А.
за участі секретаря Бєлової А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПОЛОГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ПОЛОГІВСЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор прав на нерухоме майно ВИКОНАВЧОГО КОМІТЕТУ КАРЛІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ПОЛТАВСЬКОГО РАЙОНУ ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ Лисиця Іван Олександрович, про визнання права власності на житловий будинок
ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ПОЛОГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ (а.с. 1-28), в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок – А шлакоблочний облицьований цеглою, загальною площею 65 кв. м, веранда – а цегляна площею 9 кв. м, козирок – а, металевий, ганок – а, бетонний 2-х сходовий, розташований по  АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, які включають: колодязь – Г з бетонних кілець, басейн – Е цементований на 3 куби, паркан – 1 зі штахетника, паркан з металевої сітки, сарай – Б саманний площею 47 кв. м, літню кухню – В шлакоблочну, облицьовану цеглою площею 32,5 кв. м, погреб цегляний , сарай – З дерев`яний площею 7,8 кв. м, вбиральню – Д цегляну.
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вищезазначений будинок належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 11.06.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори, зареєстрованому в реєстрі за № 843. У відповідності до вимог законодавства, чинного на час укладення договору дарування, позивач 09.12.2002 року зареєструвала своє право власності на будинок у Пологівському бюро технічної інвентаризації (офіційна назва - «Пологівське державне комунальне підприємство «ІМПУЛЬС»), що підтверджується реєстраційним написом за реєстровим номером 3589 від 09.12.2002 року. В зазначеному будинку позивач проживала постійно. З 22.01.2005 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване у спірному будинку, що підтверджується відомостями, внесеними до домової книги та паспорт останньої. У зв`язку з військовою агресією РФ проти України місто Пологи стало тимчасово окупованою територією і позивач була вимушена переїхати до с. Сахнівщина Полтавського району Полтавської області. Позивачеві стало відомо, що внаслідок воєнних дій її будинок було знищено. 23 лютого 2023 року Верховною Радою України прийнятий Закон України № 2923-IX «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України». Зазначений закон визначає правові та організаційні засади надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна. Постановами Кабінету Міністрів України від 21.04.2023 № 381 та від 30.05.2023 № 600 затверджені відповідні порядки, якими деталізовані та впроваджуються механізми, визначені положеннями закону про компенсацію. Однією з обов`язкових умов отримання компенсації за знищене житло згідно цих положень є наявність відомостей про знищений об`єкт нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Для отримання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна отримувачу компенсації необхідно провести дії щодо державної реєстрації припинення такого права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Будучи потенційним отримувачем компенсації для відновлення свого будинку, пошкодженого внаслідок бойових дій, та виконуючи встановлені нормативно-правовими актами умови для отримання компенсації, позивач звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію права власності щодо спірного будинку. Рішенням державного реєстратора від 09 грудня 2024 року № 76509478 позивачеві було відмовлено в проведенні реєстраційних дій з огляду на те, що державному реєстратору не вдалось отримати відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано до 01 січня 2013 року. У цьому рішенні державного реєстратора вказано наступне: «Державним реєстратором був направлений запит ТОВ «КП Імульс», м. Пологи, Запорізька область, але відповідь в установлений термін на момент прийняття рішення не надійшла». Таким чином, у зв`язку з відсутністю доступу до відповідних джерел інформації через тимчасову окупацію м. Пологи Запорізької області державним реєстратором прав на нерухоме майно позивачеві було відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою в зв`язку із зазначеними вище обставинами. Зазначене рішення державного реєстратора унеможливлює отримання позивачем в майбутньому компенсації для відновлення свого будинку, а також позбавляє іншим чином можливості розпоряджатися своїм майном. Враховуючи відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення невизнаного права власності на спірний будинок, позивач була вимушена звертатися з позовом про визнання права власності у порядку, визначеному статтею 392 ЦК України, оскільки на теперішній час її право власності на спірний будинок не визнається.
В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю першої інстанції Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя Стеценка А.В. (а.с.29). Ухвалою суду першої інстанції від 24.07.2025 року (а.с.30) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.
Начальник ПОЛОГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ВІЙСЬКОВОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ ПОЛОГІВСЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ Коноваленко Ю.А. подав суду першої інстанції заяву про розгляд цієї справи за відсутності представника відповідача, не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, із додаванням копій документів на підтвердження його повноважень (а.с. 43-46), у тому числі постанови Верховної Ради № 4110-ІХ від 04.12.2024 року та розпорядження начальника ПОЛОГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ВІЙСЬКОВОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ ПОЛОГІВСЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ Коноваленко Ю.А. від 23.12.2024 року № 56, в якій у тому числі додатково зазначав, що він з 24.12.2024 року приступив до виконання повноважень ПОЛОГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ПОЛОГІВСЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОІ ОБЛАСТІ, ВИКОНАВЧОГО КОМІТЕТУ МІСЬКОЇ РАДИ ПОЛОГІВСЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОІ ОБЛАСТІ, ПОЛОГІВСЬКОГО МІСЬКОГО ГОЛОВИ.  
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2025 року (а.с.106-108) у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  у своїй апеляційній скарзі (а.с.113-135) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, та клопотання про звільнення її від сплати за подачу апеляційної скарги у цій справі (а.с. 125-135, 144-152).
В автоматизованому порядку 05.12.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Онищенка Е.А. та Трофимову Д.А. (а.с.136). Ухвалою апеляційного суду від 08.12.2025 року (а.с.137) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 11.12.2025 року (а.с.140). Ухвалою апеляційного суду від 12.12.2025 року апеляційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків (а.с.146), які було усунуто у встановлений апеляційним судом строк (а.с.149-154). Ухвалою апеляційного суду в порядку задоволення клопотання апелянта останньою звільнено від сплати судового збору за подачу нею вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі у розмірі 4291,58 грн., апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 24.12.2025 року (а.с.153), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с.155), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, штату суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі, відпустки судді-доповідача у період з 16.02.2026 року по 02.03.2026 року включно (довідка – а.с.176).
Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
Ухвалою апеляційного суду (а.с.188) розгляд цієї справи призначено в режимі відео конференції в порядку задоволення клопотання представника позивача (апелянта) (а.с. 177-185).
В автоматизованому порядку 05.05.2026 року суддею Кухар С.В. у цій справі замінено суддю Онищенка Е.А. у зв`язку із тривалою відпусткою останнього (а.с.186-187).
У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи належним чином, у тому числі позивач через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України (а.с.162-175), всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Бульбах Н.М. в режимі відеоконференції, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали. 
Коноваленко Ю.А., як представник відповідача ПОЛОГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ПОЛОГІВСЬКОГО РАЙНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ у цій справі, подав апеляційному суду заяву (а.с. 189-192), в якій просив розглядати дану справу без участі представника останньої, не заперечував щодо задоволення позовних вимог позивача. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. 
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: заву відповідача задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, які не з`явились, за присутності представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Бульбах Н.М. (доручення Центру, копія а.с. 124) в режимі відеоконференції. 
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Бульбах Н.М. (доручення Центру, копія - а.с. 124) в режимі відеоконференції, яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що у позивача немає даних про пошкодження чи знищення її вищезазначеного будинку на тимчасово окупованій внаслідок військової агресії РФ території України, за компенсацією вона ще нікуди не зверталась, їй в її виплаті ще ніхто не відмовляв, але це може знадобитись у майбутньому, тому вона хоче, щоб в неї всі документи були у порядку, щоб її право власності на будинок було зареєстровано у відповідному реєстрі; перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  підлягає залишенню без задоволення у цій справі з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є …рішення, постанови…
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 12 - 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України та виходив із того, що докази порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача в матеріалах справи відсутні, обставини, за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачу нерухомого майна не підтверджено, документ, який засвідчує право власності на будинок, перебуває у позивача, тому відсутні підстави для застосування положення ст. 392 ЦК України та задоволення позовних вимог позивача у цій справі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори зареєстровано в реєстрі за №843 (а.с. 11), є власником будинку АДРЕСА_1 . 
Право власності на зазначений житловий будинок зареєстроване за позивачем Державним комунальним підприємством «Імпульс» 09.12.2002, про що на договорі дарування зроблено реєстрацій напис (а.с. 12). 
02.12.2002 Пологівським державним комунальним підприємством «Імпульс» в технічному паспорті на спірний будинок, внесено відомості про реєстрацію права власності на будинок за позивачем, на підставі договору дарування (а.с. 15-17), згідно якого будинок АДРЕСА_1 має загальну площу 65 кв. м, веранда площею 9 кв. м, сарай саманний площею 47 кв. м, літня кухня площею 32,5 кв. м, погреб цегляний, сарай площею 7,8 кв. м, вбиральня. 
Розпорядженням міського голови Пологівської міської ради Запорізької області «Про перейменування вулиць та провулків міста Пологи Запорізької області", перейменовано назву АДРЕСА_1 (ст. 82 ч. 3 ЦПК України – інформація в загальному доступі в Інтернет).
Як також правильно встановив суд першої інстанції у цій справі, оригінали всіх вищезазначених документів наявні у позивача та були оглянуті судом першої інстанції у цій справі у судовому засіданні. 
24.10.2024 позивач ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію права власності на вищезазначений будинок № 63628649. 
09.12.2024 державним реєстратором позивачеві відмовлено в проведенні реєстраційних дій за заявою № 63628649 (а.с.19), про що винесено відповідне рішення. У якості підстави для відмови в проведенні реєстраційних дій державним реєстратором заначено неусунення обставин, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав (п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У цьому рішенні державного реєстратора вказано наступне: «Державним реєстратором був направлений запит ТОВ «КП Імульс», м. Пологи, Запорізька область, але відповідь в установлений термін на момент прийняття рішення не надійшла». Таким чином, у зв`язку з відсутністю доступу до відповідних джерел інформації через тимчасову окупацію м. Пологи Запорізької області державним реєстратором прав на нерухоме майно позивачеві було відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою в зв`язку із зазначеними вище обставинами.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих норм права на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статей 316, 317, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по – перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Таким чином, суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності – це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Тобто, за вказаною нормою права, вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором дарування, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору дарування незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Статтями 227, 244 ЦК Української РСР, який був чинним на час набуття позивачкою права власності на спірний будинок, було передбачено що договір дарування жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. На момент укладення позивачем договору дарування порядок здійснення державної житлових будинків був визначений Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Пунктом 7 вищезазначеної Інструкції було визначено, що реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1. До реєстрації повинні бути подані оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишаються в справах бюро технічної інвентаризації. Пунктами 32 та 33 вищезазначеної Інструкції було встановлено, що послідуюча реєстрація переходу права власності від одних установ, підприємств, організацій та громадян до других провадиться на підставі документів, оформлених у встановленому законом порядку. Бюро технічної інвентаризації на документах, пред`явлених до реєстрації, які свідчать про перехід права власності на будинок або домоволодіння, проставляє реєстраційний напис за встановленою формою (додаток N 4) без складання висновку про реєстрацію.
З наданого позивачем реєстраційного напису (а.с. 12) судом першої інстанції було правильно встановлено, що 09.12.2002 року Пологівським державним комунальним підприємством «Імульс» право власності позивача на спірний будинок було зареєстроване в порядку та у спосіб, передбачені чинний на той момент законодавством (а.с. 12).
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). Доказів того, що відповідачем не визнається або оспорюється право власності позивача на спірний будинок матеріали справи не містять. Оригінали всіх документів, що засвідчують право власності позивача на спірний будинок, перебувають у позивача.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що в даному випадку зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивач обґрунтовує відмовою державного реєстратора у проведені реєстраційних дій за заявою позивача, проте це рішення позивачем не оскаржувалося. Водночас позивач звернувся до суду з позовом про визнання за нею права власності на будинок до відповідача, який не оспорює таке право.
Апеляційний суд погоджується, що з наявного в матеріалах справи договору дарування будинку, посвідченого 11.06.1992 державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори зареєстровано в реєстрі за № 843, речове право на яке зареєстровано у Пологівському бюро технічної інвентаризації (офіційна назва - «Пологівське державне комунальне підприємство «ІМПУЛЬС»), що підтверджується реєстраційним написом за реєстровим номером 3589 від 09.12.2002, є підтвердженням реєстрації відповідного речового права, що виникло до 01.01.2013 року.
Крім того слід урахувати, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 року № 376 «Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (у редакції станом на час розгляду справи), м. Пологи віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України.
Також, нормами статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території. За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України. Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України. Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013. До 01.01.2013 державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях. Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 дійшла висновку, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Таким чином, у випадку позивача, договір дарування житлового будинку посвідчений нотаріально, що посвідчує набуття його права та позначка на ньому, яка свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013 року збережений в оригіналі, та був долучений до пакету документів з яким позивач зверталася до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. При цьому, запитувана державним реєстратором інформація у ТОВ «КП Імпульс» не може бути надана у зв`язку із окупацією міста, разом з тим, позивачем подано всі необхідні документи для проведення реєстрації права власності у реєстрі речових прав. Отже судом першої інстанції було правильно не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України, як і не встановлено обставин за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності ОСОБА_1 нерухомого майна, своїми діями чи бездіяльністю перешкоджає, або зумовлює неможливість реалізації права власності, у тому числі вільно розпоряджатися нерухомим майном, за наявності у позивача оригіналу договору дарування на нерухоме майно. Таким чином, зважаючи на те, що докази порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача в матеріалах справи відсутні, обставини, за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачу нерухомого майна не підтверджено, документ, який засвідчує право власності на будинок, перебуває у позивача, тому відсутні підстави для застосування положення ст. 392 ЦК України та задоволення позовних вимог.
Крім того, суд першої інстанції у своєму рішенні правильно роз`яснив позивачеві, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів, в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», або до суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  є такими, що фактично дублюють доводи її позовної заяви у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою. 
Відповідач у суді першої інстанції (заява - а.с. 43-46) та в апеляційному суді (заява - а.с. 189-205) не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача у цій справі.
Проте, в силу вимог ст. 206 ЦПК України : 1. Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві… 4. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
За змістом ст. 364 ч. 4 абз 2 ЦПК України визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції в частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.
При вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи, суд першої інстанції правильно не прийняв в силу вимог ст. 206 ч. 4 ЦПК України до уваги визнання відповідачем позову позивача у цій справі, оскільки воно суперечить закону, та розглянув дану справу по суті і відмовив позивачу задоволенні її вищезазначеного позову у цій справі. 
Відповідно до вимог ст. ст. 206 ч. 4, 364 ч. 4 ЦПК України підстави саме для задоволення судом першої чи апеляційної інстанції вищезазначеного позову позивача у цій справі на підставі вищезазначених заяв відповідача про визнання останнього у суді першої та апеляційної інстанцій відсутні. 
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі, наявності підстав для задоволення останнього. 
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані. 
Не можуть бути такими доказами, документи (а.с. 128-129, 148-152), які надавались стороною апелянта апеляційному суду до її вищезазначеної апеляційної скарги виключно в обґрунтування її клопотання про звільнення її від сплати судового збору за її вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (а.с. 126-135), яке апеляційним судом було вирішено, апелянта було звільнено від сплати судового збору за її вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі в порядку задоволення вказаного клопотання (ухвала апеляційного суду від 24.12.2025 року а.с. 153-154).
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального права судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи. 
Описки в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції в частині назви відповідача не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі за результатами розгляду вищезазначеної апеляційної скарги сторони позивача, а можуть бути усунуті судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи у подальшому в порядку ст. 269 ЦПК України. 
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони позивача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України. Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції. За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або його зміни у цій справі. 
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом. 
Окрім цього, апеляційним судом встановлено, що позивач була звільнена від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги апеляційному суду у цій справі ухвалою апеляційного суду від 25.12.2025 року (а.с. 155-156).
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова апеляційним судом складена 12.05.2026 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кухар С.В.	Трофимова Д.А.