ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

23 червня 2026 року   м. Чернівці Справа № 715/2967/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Укрсиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інком Фінанс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Юніон»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Цуркана В.В., дата виготовлення повного тексту рішення 16 квітня 2026 року,

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2025 року позивачі звернулися з позовом до відповідачів та просили визнати недійсними:
договір факторингу №22/11/3/2023 від 22.11.2023 року, який укладено між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс»;
договір факторингу №Ф-22/11/23/1 від 22.11.2023 року, який укладено між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Інвестмент Юніон»;
договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки №12371 від 20.11.2007 року, який укладено 22.11.2023 року між «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс» та посвідчено приватним нотаріусом Марченко А.В., реєстровий №1690;
договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки №12371 від 20.11.2007 року, який укладено 22.11.2023 року між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Інвестмент Юніон» та посвідчено приватним нотаріусом Марченко А.В., реєстровий №1691 (т.1 а.с.1-5/зворот).
В обґрунтування вимог вказували, що 20.11.2007 року між ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк» було укладено договори споживчого кредиту №11254384000, №11254404000, №11254444000 та іпотечний договір №12371, посвідчений Провадження №22-ц/822/1043/26 

приватним нотаріусом Кінащук Н.М., предметом такого стала нежитлова будівля площею 667,30 кв.м, а фінансовим поручителем виступила ОСОБА_2 .
Надалі, АТ «УкрСиббанк» відчужило ТОВ «Інком-Фінанс» право вимоги на підставі договору факторингу №22/11/3/2023 від 22.11.2023 року та відступило право вимоги за договором іпотеки №12371, а ТОВ «Інком-Фінанс» того ж дня уклало договір факторингу з ТОВ «Інвестмент Юніон» №Ф-22/11/23/1, а також договір відчуження права вимоги за договором іпотеки №12371.
Стверджували, що жодного повідомлення про укладення вищезазначених договорів боржниками не отримувалися ні за їх місцем проживання, ні за місцем знаходження іпотечного майна. 
Вказували, що іпотечний договір №12371 від 20.11.2007 року, який укладено між позивачем та АТ «УкрСиббанк», не містив положень, які б дозволяли банку передачу права вимоги за ним третім особам, а також звернули увагу й на те, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні будь-які відомості про набуття ТОВ «Інком-Фінанс» права іпотекодержателя.
Також наголосили й на тому, що договір факторингу №22/11/3/2023 від 22.11.2023 року охоплює тільки два договори кредиту з трьох, що в свою чергу, є порушенням, а новий кредитор не має права вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо не набув усіх прав, що були забезпечені цією порукою.
Вважали, що учасниками договорів порушено вимоги ЗУ «Про захист персональних даних».
Крім іншого, мовили й про те, що в укладеному договорі факторингу між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Інвестмент Юніон» не міститься інформації ні про номера договорів кредиту, ні дати їх укладення, що в свою чергу, не відповідає вимогам ст.ст.203, 215 та 638 ЦК України. 
З посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просили позов задовольнити.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивачами подано апеляційну скаргу. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів позовної заяви, а також містить доводи з приводу відсутності оплати за договором факторингу, що вказує на неотримання грошових коштів АТ «УкрСиббанк» від ТОВ «Інком-Фінанс», тобто стверджує, що порушено обов`язкову та істотну умову договору факторингу.
Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Заперечують з приводу доводів апеляційної скарги та звертають увагу на лист АТ «УкрСиббанку» до АТ «Ощадбанку» щодо перевірки інформації з приводу платежу від 22.11.2023 року щодо оплати 1 628 130,16 грн ТОВ «Інком-Фінанс». 
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заяви, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову виходив з того, що позивачами не доведено, що оспорювані ними правочини укладені із порушенням вимог закону та їх прав, а також не доведено наявність обставин, які відповідно до положень ст.ст.203, 215 ЦК України є підставами для визнання їх недійсними.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів, виходячи з наступного.
Матеріалами справи встановлюється, що 20 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено: договір про надання споживчого кредиту №11254384000; договір про надання споживчого кредиту №11254404000 іпотечний договір (нерухомого майна) №12371, де предметом договору іпотеки є нежитлова будівля (будівля міні-цеху по переробці зернових) та будинок ритуальних заходів, загальна площа предмета іпотеки 667,30 кв.м, який знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва млину та олійного цеху, загально ринкова вартість предмета іпотеки 1 693 600 грн. Метою вказаного договору іпотеки було забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавцем за кредитними договорами №11254384000, №11254404000, №11254444000 від 20 листопада 2007 року. Також між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №158982 та №158974 (т.1 а.с.30-31, 108-127). 
22 листопада 2023 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс» укладено договір факторингу №22/11/3/2023 та договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №12371 від 20 листопада 2007 року, укладених між первісним кредитором (АТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на підставі якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв права вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за кредитними договорами № 11254384000 від 20 листопада 2007 року, №11254404000 від 20 листопада 2007 року, разом з усіма змінами, доповненнями і додатковими угодами до вищезазначених договорів, та за договорами забезпечення, поруки; договором іпотеки №12371, посвідченим 20 листопада 2007 року Кінащук Н.М., приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області, зареєстрований в реєстрі за №8094, укладений між кредитором та ОСОБА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, разом з усіма змінами, доповненнями і додатковими угодами до нього (т1. а.с.80-95).
АТ «УкрСиббанк» направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення про відступлення прав вимог №27-5/28733 від 24.11.2023 року та 27-5/28734 від 24.11.2023 року, що підтверджується самими повідомленнями, списком згрупованих повідомлень №9459, відомістю №133 від 28.11.2023 року, реєстром №133_0000 від 28.11.2023 року та копією поштового конверта з відміткою про повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» (т.1 а.с.98-108). 
В подальшому, 22 листопада 2023 року між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Інвестмент Юніон» укладено договір факторингу №Ф-22/11/23/1 та договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки №12371 від 20 листопада 2007 року, укладених між первісним кредитором (АТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на підставі якого ТОВ «Інком-Фінанс» передав, а новий кредитор прийняв права вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитними договорами №11254384000 від 20 листопада 2007 року, №11254404000 від 20 листопада 2007 року, разом з усіма змінами, доповненнями і додатковими угодами до вищезазначених договорів, та за договорами забезпечення, поруки; договір іпотеки №12371, посвідчений 20 листопада 2007 року Кінащук Н.М., приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області, зареєстрований в реєстрі за №8094, укладений між кредитором та ОСОБА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, разом з усіма змінами, доповненнями і додатковими угодами до нього (т.1 а.с.145-150/зворот).
ТОВ «Інвестмент Юніон» направлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення про відступлення прав вимоги (т.1 а.с.143-144, 161-165).
У т.1 на а.с.8-15 міститься лист НБУ №14-0005 58348 від 29.07.2025 року на ім`я ОСОБА_1 .
Матеріали справи також містять: платіжну інструкцію №0801423687 від 22.11.2023 року про оплату ТОВ «Інком-Фінанс» 1 628 130,16 грн на рахунок АТ «УкрСиббанк» (т.1 а.с.93); платіжну інструкцію в національній валюті №321 від 22.11.2023 року про оплату ТОВ «Інвестмент Юніон» на рахунок ТОВ «Інком-Фінанс» 1 638 130,16 грн (т.1 а.с.222). Зазначене також підтверджується інформацією, наданою АТ «Універсал Банк» від 13.03.2026 року №БТ/1850 (т.1 а.с.263-264).
З листа АТ «Ощадбанк» №46/12-06/16116/2026 від 05.02.2026 року вбачається, що в програмному забезпеченні АТ «Ощадбанк» відсутня інформація щодо платіжної інструкції №0801423687 від 22.11.2023 року (т.1 а.с.255).
Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного суду, викладеної у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, зазначено, що «предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову – це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.
Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 27.11.2023 року у справі №603/761/19.
У постанові Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі №927/76/18 зазначається: «Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з`ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові».
Позивачі звертаючись до суду з вказаним позовом вказували на те, що підставами для визнання договорів недійсними є: неповідомлення їх про вчинення таких договорів; відсутність у договорі іпотеки положень стосовно дозволу банку про передачу права іпотекодавця третім особам; вчинення відповідних договорів в один день; відсутність нотаріальної реєстрації договору відступлення права вимоги за іпотечним договором; договір факторингу охоплює лише два з трьох кредитних договорів, а також незаконна передача / розголошення персональних даних.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права.
Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
У справі, що переглядається, позивачі не є стороною договорів, які оскаржують. Отже, позивачі зобов`язані довести, що оспорюваними договорами порушуються їх певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи.
У частині 1 статті 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, а саме, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За частиною 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.
За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частини 1 та 2 статті 203 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала правовий висновок щодо критеріїв розмежування договору факторингу та договору відступлення права вимоги (цесії), зокрема у постанові від 16 березня 2021 року в справі №906/1174/18 (пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
За змістом частини 1 статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.
У пункті 5 частини 1 статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III.
Так, за змістом частини 1 статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в справі №909/968/16 (пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені в статті 6 Закону № 2664-III.
Крім того, в постанові від 16 березня 2021 року в справі №906/1174/18 (пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-III умови; 5) мета договору полягає в наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
За договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).
Така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в справі №909/968/16 (пункт 61), встановлена в твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.
Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
Правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі №909/968/16 (пункт 106).
Водночас, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року в справі №910/8115/19 (910/13492/21).
У постанові від 16 березня 2021 року в справі №906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду також зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ за умови, що попередній кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників.
У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду також зазначено, що відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама собою (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.
Зміст зобов`язання, в якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.
Стосовно доводів позивача/апелянта щодо неповідомлення про відступлення права вимоги, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено обставинами справи АТ «УкрСиббанк» направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення про відступлення прав вимог №27-5/28733 від 24.11.2023 року та 27-5/28734 від 24.11.2023 року, однак поштовий конверт повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», крім того, ТОВ «Інвестмент Юніон» також направляло ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідне повідомлення.
Так, всі листи на ім`я позивачів були направлені на адресу: АДРЕСА_1 , що є місцезнаходженням переданого в іпотеку майна.
При цьому в договорах кредитів та іпотечного договору ОСОБА_1 повідомив адресу: Глибоцький район, с. Валя-Кузьмина, вказана адреса вказана й ОСОБА_2 в договорах поруки.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України підставою заміни кредитора у зобов`язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Аргументи апеляційної скарги щодо неповідомлення боржника про укладення договорів відступлення права вимоги та неповідомлення боржників про заміну кредитора не знайшли свого підтвердження та не свідчать про порушення сторонами договору норм діючого на час їх укладення Законодавства, як і судом попередньої інстанції норм матеріального чи процесуального права. 
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилаються позивачі, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для визнання таких договорів недійсними.
Що стосується доводів про відсутність в умовах іпотечного договору №12371 від 20.11.2007 року положень, які б дозволяли банку передачу права вимоги, суд апеляційної інстанції вказує наступне.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина 1 статті 546 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 575 ЦК України іпотека є видом застави.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 вказаного Закону іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.
Приписами частини 1 статті 24 ЗУ «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
Аналіз наведених норм в сукупності та враховуючи, що умови іпотечного договору не містять прямих обмежень чи заборони на відступлення прав, укладення відповідного договору про відступлення права вимоги між фінансовими установами не суперечить ЗУ «Про іпотеку» та нормам ЦК України.
Крім того, приписи частини 1 статті 24 ЗУ «Про іпотеку» дозволяє зробити висновок, що законодавець прагне, аби в регулятивних цивільних правовідносинах відбувалося одночасне відступлення зобов`язань як за основним, так і за іпотечним зобов`язаннями.
Зокрема, правила першого речення частини 1 статті 24 вказаного Закону, враховуючи мету цього Закону і межі його правового регулювання, спрямовані саме на врегулювання відступлення прав за іпотечним договором, певно поєднавши їх юридичну долю з юридичною долею основного зобов`язання.
Отже, цей припис закріплює правило, відповідно до якого у регулятивних правовідносинах відступлення прав за іпотечним договором здійснюється лише за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
Друге речення частини 1 статті 24 ЗУ «Про іпотеку» має таку правову мету - встановити доказову презумпцію в разі з`ясування питання, чи відбулося та коли відбулося відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Це речення не може тлумачитися так, що воно вказує на недійсність основного чи забезпечувального зобов`язання як на наслідок невиконання такого правила поведінки.
Логіка законодавця є зрозумілою, оскільки з огляду на те, що право іпотеки підлягає реєстрації у відповідному державному реєстрі, то в разі реєстрації відступлення прав вимоги за іпотечним договором з певним рівнем переконливості можна стверджувати і про відступлення за основним зобов`язанням.
Отже, відступлення прав за іпотечним договором доводить (підтверджує) відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, а не навпаки. Тож факт відступлення права вимоги за іпотечним договором створює доказову презумпцію того, що відбулося й відступлення прав вимоги за основним зобов`язанням.
Як підсумок, відступлення права вимоги за іпотечним договором, за загальним правилом, має відбуватися одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором. Права вимоги за основним зобов`язанням та права вимоги за іпотечним зобов`язанням як забезпечувальним до такого основного не можуть бути одночасно відступлені кредитором на користь різних осіб, оскільки «абстрактну іпотеку» (без зв`язку з належним кредиторові основним зобов`язанням) закон не передбачає, а, навпаки, констатує, що іпотекодержателем завжди є кредитор (стаття 1 Закону № 898-IV), що відповідає суті іпотеки як способу забезпечення виконання зобов`язання.
Таким чином, відступлення права вимоги у цій справі відбулося як основного так і похідного зобов`язань без порушення норм чинного законодавства, а тому вказані доводи апеляційної скарги є неспроможними.
Щодо доводів апеляційної скарги з приводу передачі частки прав за іпотекою, оскільки така забезпечувала зобов`язання за трьома кредитними договорами, то з цього приводу апеляційний суд вказує наступне.
Дійсно, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено три кредитні договори, виконання яких було забезпечено, крім іншого, іпотечним договором №12371 від 20.11.2007 року.
Однак, враховуючи те, що право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11254444000 від 20.11.2007 року не передавалося згідно договору факторингу, оскільки як вбачається з матеріалів справи за останнім відсутня заборгованість та строк його дії фактично перепинений, а тому вказані доводи є безпідставними й до уваги не приймаються.
Що стосується доводів позовних вимог з приводу розголошення персональних даних боржників, то колегія суддів відзначає про відсутність аргументів в мотивах апеляційної скарги на предмет критики рішення суду щодо таких висновків.
Щодо аогументів відсутності оплати договору факторингу, то колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що наведене не було підставою для визнання договорів недійсними при зверненні до суду з позовом у цій справі, а отже такі питання не входять у межі дослідження у цій справі з урахуванням змісту позовних вимог, які зводяться до визнання договору недійсним, зокрема з підстав: неповідомлення їх про вчинення таких договорів; відсутність у договорі іпотеки положень стосовно дозволу банку про передачу права іпотекодавця третім особам; вчинення відповідних договорів в один день; відсутність нотаріальної реєстрації договору відступлення права вимоги за іпотечним договором; договір факторингу охоплює лише два з трьох кредитних договорів, а також незаконна передача / розголошення персональних даних.
Дійсно, докази проведення відповідної оплати за договором про відступлення прав вимоги можуть підтверджувати права нового кредитора у зобов`язанні та мають значення для реалізації цих прав.
Обставини проведення розрахунків між сторонами договору факторингу не впливає у такому випадку на права і обов`язки позивача як боржника у кредитному зобов`язанні та не спростовують презумпцію правомірності правочину щодо переходу права вимоги стосовно конкретного боржника.
Апеляційний суд також звертає увагу й на те, що для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо законності та обґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок й щодо застосування якої саме норми права у подібних відносинах не був врахований судом попередньої інстанції з урахуванням встановлених ними обставин справи.
Натомість доводи скаржника у частині відсутності реєстрації переходу права вимоги та укладення договорів факторингу в один день між різними суб`єктами зводяться до висловлення незгоди з встановленими судами обставинами справи, їх правовою оцінкою та прийнятим судовим рішенням в цілому, є викладенням власного бачення у питанні застосування правових норм, не підкріпленого посиланням на правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Оскаржуване рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач    І.Н. Лисак

Судді:     І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк