ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.06.2026	Справа № 910/8028/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи 

За позовом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС КОНТУР"
про стягнення 9 351,54 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС КОНТУР" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 9 351, 54 грн (з урахуванням заяви про усунення недоліків позовної заяви та виправленої редакції позовної заяви).
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати наданих послуг з утримання будинку та прибудинкової території.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 позовну заяву Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва"- залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
04.07.2025 через відділ автоматизованого документообігу суду від Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, разом з виправленою позовною заявою. У поданій заяві позивач зазначає, що при виконанні вимог ухвали суду від 01.07.2025 позивачем було виявлено описки, допущені ним при складанні даної позовної заяви, оскільки за заявленими позовними вимогами по договору № 200Л від 03.08.2023 сума боргу становить 9 351, 54 грн, а не 25 928, 42 грн, як помилково зазначено позивачем.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, зокрема встановлено відповідачу строк протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подачі заяви з обґрунтованими запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (у разі їх наявності).
Крім того, судом повідомлено, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (частина 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).
18.07.2025 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС КОНТУР" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, зокрема зазначає, що позивач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо забезпечення та утримання в належному стані будинків та прибудинкових територій, оскільки відповідач не має можливості потрапити до власного приміщення, відновити роботу компанії та виконати обов`язок зі сплати комунальних послуг. Також, відповідач просить суд розгляд справи проводити за участі Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС КОНТУР".
Також, 18.07.2025 до суду надійшло клопотання відповідача про участь у судовому засіданні, в якому відповідач вважає за необхідне здійснювати розгляд даної справи у судовому засіданні для надання пояснень у справі, у разі виникнення питань у суду.
Крім цього, 21.07.2025 до суду надійшло клопотання про долучення доказів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2025 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС КОНТУР" про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
12.08.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.
Дослідивши подане відповідачем клопотання про долучення доказів, суд зазначає наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, ухвала про відкриття провадження у справі від 04.07.2025 отримана відповідачем 14.07.2025, а отже останній день для подання відзиву та доказів - 29.07.2025. 
Відповідно до ч.8 ст.80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідачем у клопотанні про долучення доказів від 12.08.2025 не зазначено обґрунтування неможливості їх подання у строк з причин, що не залежали від нього, клопотання про поновлення такого строку не заявлено.
За таких обставин суд не приймає до розгляду докази подані з клопотанням відповідача від 12.08.2025.
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

На підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 40 від 26.09.2006 відповідач є власником нежитлового приміщення № 151-А (в літ А), загальною площею 85,9 кв.м. у житловому будинку за адресою: м. Київ, вул. Січневого повстання (І.Мазепи), буд. 3.
Як зазначає позивач, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112, багатоквартирний житловий будинок № 3 по вул. Івана Мазепи (Січневого повстання) в м. Києві, як об`єкт комунальної власності територіальної громади міста Києва, віднесено до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації.
Також позивач вказує, що розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.09.2013 №509 «Про перезакріплення майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації» проведено перезакріплення об`єктів житлового фонду разом з вбудованими нежилими приміщеннями з балансів комунальних підприємств по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Липкижитлосервіс», «Печерська брама», «Хрещатик» та «Печерськжитло» на баланс комунального підприємства «дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва», яке згідно з розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації №48 від 28.01.2015 перейменоване в комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва".
На підставі рішення Київської міської ради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури житлово-комунальним господарством міста Києва» багатоквартирний житловий будинок № 3 по вул. Івана Мазепи (Січневого повстання) в м. Києві передано на балансове утримання позивача.
Як зазначає позивач у виправленій позовній заяві, долученій до заяви про усунення недоліків, 03.08.2023 Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" (далі - виконавець) складено договір № 200 Л про надання послуг (далі - Договір), предметом якого є забезпечення виконавцем надання Товариству з обмеженою відповідальністю "АВІС КОНТУР" (далі - замовник) послуг з утримання будинку та прибудинкових територій (далі - експлуатаційні послуги) відповідно до структури, періодичності та строків надання послуг (додаток №1), пропорційно площі, що перебуває у власності замовника на підставі договору купівлі-продажу від 26.09.2006 №40, та становить 85,90 кв.м. (підвал, вихід на сходову клітину), у житловому багатоквартирному будинку за адресою: м. Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 3а. 
Позивач вказує, що направив відповідачу вищевказаний договір про надання послуг від 03.08.2023 № 200Л листом з описом вкладення, проте відповідач договір не підписав та не повернув підписаний примірник позивачу.
Позивач зазначає, що відсутність укладеного договору з позивачем про надання житлово-комунальних послуг не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Як зазначає позивач, наказом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» від 16.11.2020 № 300 «Про встановлення вартості послуг з утримання будинків та прибудинкових територій» з 01.12.2020 встановлено тариф 5,04 грн за кв.м. без ПДВ.
Виходячи з розрахунку заборгованості за надані комунальні послуги, позивач нарахував відповідачу за період з 01.09.2023 по 28.02.2025 заборгованість у розмірі 9351, 54 грн.
Враховуючи несплату відповідачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території, позивач 21.05.2025 направив відповідачу вимогу щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги, зокрема за договором №200Л, на суму 9351, 54 грн.
Проте, відповідач на зазначену вимогу не відреагував, заборгованість не погасив, що і стало підставою для звернення до господарського суду з даним позовом.
Отже, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо оплати наданих послуг з утримання будинку та прибудинкової території у житловому будинку за адресою: м.Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 3а, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 9 351, 54 грн.
В свою чергу, заперечуючи проти позову, відповідач вказує що позивач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо забезпечення та утримання в належному стані будинків та прибудинкових територій, оскільки відповідач не має можливості потрапити до власного приміщення, відновити роботу компанії та виконати обов`язок зі сплати комунальних послуг.
Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Житлово-комунальні послуги, відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).
Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
З матеріалів справи вбачається, що договір № 200 Л від 03.08.2023 не було укладено між сторонами, оскільки відповідач відмовився від його підписання.
Як зазначено позивачем, у випуску №99 (4695) від 14.07.2015 газети «Хрещатик» було опубліковано публічний договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який є договором приєднання відповідно до норм ст.634 Цивільного кодексу України. 
Згідно пункту 2.2. вказаного договору приєднання виконавець надає послуги відповідно до затвердженого (погодженого) розпорядженням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг.
Відповідно до п.3.3. договору приєднання плата за спожиті послуги вноситься на розрахунковий рахунок КП «ГІОЦ», який зазначений у квитанції на оплату за житлово-комунальні послуги.
На підтвердження розміру тарифу, який використовувався для обчислення вартості наданих послуг, позивачем надано копію наказу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" «Про встановлення вартості послуг з утримання будинків та прибудинкових територій» №300 від 16.11.2020.
Проте, в долученій до позовної заяви копії наказу №300 від 16.11.2020 відсутні відомості про розмір встановленого тарифу. 
Крім цього, в наданих позивачем копіях актів про надання послуг з вересня 2023 року по лютий 2025 року, які підписані лише з боку позивача, зазначено про надання послуг за договором №853 Л від 03.08.2023 щодо приміщення площею 96,40 м2. При цьому в обґрунтування заявлених позовних вимог у виправленій позовній заяві, долученій до заяви про усунення недоліків, позивач посилається на договір № 200 Л від 03.08.2023 щодо приміщення площею 85,90 кв.м. 
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Таким чином, позивачем не надано суду доказів, що підтверджують розмір та вартість понесених витрат з утримання будинку та прибудинкових територій в частині приміщення відповідача площею 85,90 кв.м.
Крім того, відповідач у відзиві посилається на те що позбавлений можливості користуватися спірним приміщенням, оскільки вхід-вихід до приміщення, що проходить через місця загального користування під`їзду, перекрито власником сусідніх квартир, а позивач не вживає покладених на нього статутом заходів щодо усунення перешкод.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2020 № 910/2579/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 № 910/2579/20, встановлено, що: «Також, як встановлено судом, ТОВ «АВІС КОНТУР» позбавлено можливості користуватися спірними приміщеннями з 28.10.2014р., оскільки вхід-вихід до приміщення, що проходить через місця загального користування під`їзду, перекрито власником сусідніх квартир.
В матеріалах справи наявне рішення Печерського районного суду м. Києва, справа №757/32752/14-ц від 12.08.2015р., яким зобов`язано власника кв. АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ОСОБА_1 звільнити місця загального користування та поновити можливості входу-виходу для мешканців та власників нежитлових приміщень.
Відповідач вказує, що рішення суду №757/32752/14-ц від 12.08.2015р., станом на час вирішення даної справи не виконане, вхід-вихід з спірного приміщення через місця загального користування залишається заблокованим. Позивачем не надано доказів виконання рішення суду №757/32752/14-ц від 12.08.2015р. Судом не встановлено факту звільнення входу-виходу до нежитлових приміщень. Зворотного суду не доведено.
Відповідно до Акту обстеження приміщення від 22.02.2016 було встановлено, що в цокольному поверсі житлового будинку АДРЕСА_3 під час виконання ремонтних робіт замурував цеглою дверний пройм запасного виходу з приміщення. В дверному пройомі запасного виходу з 13 підїзду влаштовані металеві двері, які на даний час закриті на замок.
При цьому, як встановлено судом саме позивач не вжив заходів, визначених Статутом Керуючої компанії п.п. 2.1, 2.2.7, 2.2.18, 2.2.19, 2.2.43, 5.1.13 з усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями.»
Як вказує відповідач, станом на 17.07.2025 рішення суду №757/32752/14-ц від 12.08.2015 не виконано, а позивач не вжив жодного заходу з усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням та місцями загального користування під`їзду. Позивач зазначені обставини не спростував.
Відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Таким чином, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів про розмір затвердженого тарифу, відсутність доказів надсилання актів про надання послуг або квитанцій щодо приміщення відповідача за адресою: Мазепи Івана, 3а, площею 85,90 кв.м., а також враховуючи наявність підтвердженої рішенням суду суперечки між сторонами щодо якості наданих послуг, суд вважає що позивачем не доведено обґрунтованість розрахунку заборгованості, вартість понесених витрат з утримання будинку та прибудинкових територій в частині приміщення відповідача за адресою: Мазепи Івана, 3а, площею 85,90 кв.м. за період з 01.09.2023 по 28.02.2025 у розмірі 9 351, 54 грн., а також факт належного надання послуги.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не висвітлюються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС КОНТУР" заборгованості у розмірі 9 351, 54 грн задоволенню не підлягають.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, залишаються за позивачем.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. О. Щербаков