Справа № 357/16184/25
Провадження № 2/357/1729/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 квітня 2026 року місто Біла Церква
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., за участю секретаря судового засідання – Бондар Ж.А., розглянувши у порядку загального позовного провадження у судовому засіданні у залі суду № 3 цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради Київської області, про визнання права власності на майно у порядку спадкування,
В С Т А Н О В И В :
26.09.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, що зареєстрований судом 08.10.2025, обґрунтовуючи тим, що вона являється співвласником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С. 07 березня 2013 року за реєстровим № 2-723. На підставі вказаного договору її дядько - ОСОБА_2 також отримав у власність частку у вказаній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, у зв`язку з чим відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно, зокрема на 19/200 частки зазначеної квартири. За її заявою про прийняття спадщини 28 липня 2023 року приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріною Анатоліївною було заведено спадкову справу № 35/2023. 10 червня 2024 року вона звернулась до приватного нотаріуса Дерун Каріни Анатоліївни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, що залишилось після смерті ОСОБА_2 . Однак, приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріна Анатоліївна постановою за вих. № 392/02- 31 від 10 червня 2024 року у прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , та у проведенні будь-яких дій, пов`язаних з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом, відмовила. Вказану постанову нотаріуса вона оскаржила у судовому порядку, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 року у справі № 357/11345/24 у задоволенні її позову було відмовлено, постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2025 року її апеляційну скаргу задоволено частково, а саме: змінено мотивувальну частину рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 року у справі № 357/11345/24. У вказаній постанові апеляційний суд зазначив, що зважаючи на те, що приватним нотаріусом Дерун К.А. винесено постанову вих. № 392/02- 31 від 10 червня 2024 року про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, тобто про відмову у вчиненні нотаріальної дії, наявність такої постанови свідчить про неможливість отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному (позасудовому) порядку. З цих підстав, суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи апелянта, що наявність оскаржуваної постанови позбавляє позивача подальшої можливості звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Приймаючи постанову від 10 червня 2024 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, приватний нотаріус Дерун Каріна Анатоліївна керувалась ст. 47, 49 Закону України «Про нотаріат» та вказала, що не може видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки в договорі дарування частки квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С. 07 березня 2013 року за реєстровим № 2-723, не вказана частка, яка дарується (відчужується), у витязі з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованому цим державним нотаріусом 07 березня 2013 року за № 1061504, зазначено, що ОСОБА_2 належить 1/2 частка, а при здійснення перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна інформація, що ОСОБА_2 належить 19/200 частки квартири АДРЕСА_2 . Тобто, виникла ситуація коли приватний нотаріус не може видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом у зв`язку з допущеною помилкою при підрахунку часток ОСОБА_2 (спадкодавця), а також ОСОБА_1 , яка одночасно являється і спадкоємцем, у праві власності в комунальній квартирі АДРЕСА_3 . Зазначеним порушено її право на спадкування нерухомого майна, що залишилося після смерті її дядька, тобто наявне очевидне порушення її спадкових прав та охоронюваних законом інтересів (очікувань). Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 та спорів щодо ідеальних часток у зазначеній квартирі немає, вона - ОСОБА_1 на теперішній час, як спадкоємець за законом не може прийняти у спадщину частину квартири, яка фактично належала спадкодавцю, що безпосередньо стосуються її права власності та може негативно вплинути на можливість реалізації прав у повному обсязі. Тому просила визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 19/200 частки квартири АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18635532103, а судові витрати залишити за нею буз відповідного відшкодування.
27.10.2025, після усунення позивачем недоліків позову, судом постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
27.10.2025 судом постановлено ухвалу, якою витребувано у приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріни Анатоліївни належним чином завірену копію спадкової справи № 35/2023 з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи/заповіти) щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 та витребувано з архіву Білоцерківського міськрайонного суду Київської області цивільну справу № 357/11345/24 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріни Анатоліївни, про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та скасування постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.
14.01.2026 з архіву Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надано цивільну справу № 357/11345/24 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріни Анатоліївни, про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та скасування постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, на виконання ухвали суду від 27.10.2025.
27.01.2026 від приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріною Анатоліївною надійшла належним чином завірена копія спадкової справи № 35/2023 з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи/заповіти) щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , на виконання ухвали суду від 27.10.2025.
02.02.2026 судом постановлено ухвалу, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду на 09.03.2026-15:00.
09.03.2026 справу було знято з розгляду, а судове засідання перенесено на 20.04.2026-15:00, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді у справі.
20.04.2026 судом постановлено ухвалу, яка занесене до протоколу судового засідання, про перехід до стадії ухвалення судового рішення та згідно ч.1 ст. 224, ч.6 ст. 259 ЦПК України, відкладення ухвалення та проголошення судового рішення на 30.04.2026 – 16:00.
Позивач - ОСОБА_1 про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяви про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач – Білоцерківська міська рада Київської області про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними матеріалами у справі на розсуд суду. 
За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 357/11345/23, провадження № 2/357/4422/24, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1- ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ст. 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. 
У пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така ж правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року.
Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За правилами ч.1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_5 , 19 січня 2022 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з чим змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », що підтверджено копією паспорта № НОМЕР_1 виданого 22.02.2022 органом: 3210, копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2 від 19.01.2022.
З Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 28.07.2023 за № 00040735759 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 48 років у місті Біла Церква Київської області помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2023 року, у справі № 357/1884/23, провадження № 2/357/1093/23, яке набрало законної сили 04.07.2023, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , протягом трьох місяців з дня вступу рішення суду у законну силу.
Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною племінницею померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , який заповіту не залишив, а інші спадкоємці, які б виявили бажання прийняти спадщину, окрім ОСОБА_1 , відсутні, тому остання має право на спадкування за законом.
28.07.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , подала до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріни Анатоліївни заяву про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 та 28.07.2023 приватним нотаріусом було заведено спадкову справу № 35/2023 (номер у Спадковому реєстрі: 71009096) щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
З матеріалів спадкової справи № 35/2023 (номер у Спадковому реєстрі: 71009096) щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , наданої на виконання ухвали суду від 27.10.2025, вбачається, що ОСОБА_1 являється єдиним спадкоємцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , інші спадкоємці за законом чи заповітом відсутні. 
10.06.2024 ОСОБА_1 подала до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріни Анатоліївни заяву № 62, у якій просила видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом на майно спадкодавця, а саме: частку квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 на підставі Договору дарування частки квартири від 07 березня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С., зареєстрованого у реєстрі за № 2-723.
10.06.2024 постановою за Вих. № 392/02-31 приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріна Анатоліївна відмовила ОСОБА_1 у прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , та у проведенні будь – яких дій, пов`язаних з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що при огляді оригіналу Договору дарування частки квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С. 07.03.2013, зареєстрованого за № 2-723, та Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С. 07.03.2013, індексний номер витягу: 1061504, номер запису про право власності:300055, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18635532103 (у якому зазначено власник: ОСОБА_2 , розмір частки:1/2) та при здійсненні перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є наявною інформація про суб`єкт права власності - ОСОБА_2 , розмір частки:19/200, виправлення в ДРРП на нерухоме майно зроблене приватним нотаріусом Федорякою О.С.; таким чином, вбачається, що розмір частки для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом визначити не є можливим, так як в п.п.1.2 п.1 Договору дарування частки квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С. 07.03.2013, зареєстрованого за № 2-723 – не зазначена частка квартири від якої дарується 1/2 частка вказаної квартири. 
29.07.2024 ОСОБА_1 подала до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області позову заяву, у якій просила визнати неправомірною відмову приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріни Анатоліївни у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмову у прийнятті до розгляду її заяви від 10.06.2024 про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 ,та про скасування постанови приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріни Анатоліївни від 10.06.2024 за вих. № 392/02-31.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 року, у справі № 357/11345/23, провадження № 2/357/4422/24, відмовлено у задоволення позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріни Анатоліївни про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та скасування постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2025 року, у справі № 357/11345/23, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 року було змінено у викладенні його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Вказаною постановою встановлено, зокрема, що зважаючи на те, що приватним нотаріусом Дерун К.А. винесено постанову вих. № 392/02-31 від 10.06.2024 про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, тобто про відмову у вчиненні нотаріальної дії, наявність такої постанови свідчить про неможливість отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному (позасудовому) порядку. 
У інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, зокрема, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У випадку, коли нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріальному порядку, за наявності обгрунтованої постанови приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріни Анатоліївни за вих. № 392/02-31 від 10.06.2024, та єдиним способом захисту спадкових прав позивача є звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.
З копії Свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 29 травня 2003 року, виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква на підставі розпорядження завідуючої комунальної служби приватизації державного житлового фонду міста від 29.05.2003 за № 1-2-28, вбачається, що частина квартири АДРЕСА_3 була надана у спільну часткову власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Так, у вказаному свідоцтві про право власності на майно органом приватизації не була визначена ідеальна (точна) частка у зазначеній квартирі, яка належить ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності, проте вказано, що загальна площа приватизованої частини квартири становить 18,38 кв. м, житлова площа - 12,24 кв. м, та зазначено перелік нежитлових приміщень квартири і їхня площа, право власності на які набувається.
Згідно із копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.11.2003 за № 1901496, право спільної часткової власності на частину вказаної квартири була зареєстрована Білоцерківським МБТІ у книзі:104 за номером: НОМЕР_4 .
Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 28.11.2003 за АДРЕСА_6 була перейменована на АДРЕСА_7 .
З копії технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , виданого Білоцерківським МБТІ 12.05.2005, вбачається, що квартира розташована на четвертому поверсі п`яти поверхового будинку, має загальну площу - 18,38 кв. м, житлову площу - 12,24 кв. м, складається з однієї житлової кімнати – 12,24 кв.м., кухні – 1,99 кв.м., вмивальні – 0,19 кв.м., туалету – 0,17 кв.м., коридору - 2,59 кв.м. та 0,68 кв.м., вбудованої шафи – 0,52 кв.м.
Згідно листа Комунального підприємства Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» від 18 липня 2024 року за вих. № БЦ 4382/1, відповідно паперових носіїв (реєстрова книга № 104, реєстровий № 12318), станом до 01 січня 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках 19/100 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності від 29 травня 2003 року за № НОМЕР_3 ; ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в рівних частках 27/100 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності від 15 липня 2004 року; ОСОБА_12 17/100 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності від 11 серпня 2008 року за № НОМЕР_5 ; ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 в рівних частках 34/100 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності від 09 жовтня за № НОМЕР_6 .
Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Отже, за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 29 травня 2003 року № НОМЕР_3 було зареєстровано право власності на 19/100 частини вищевказаної квартири у рівних частках, тобто 1/2 частка кожного із співвласників у 19/100 частини квартири становила 19/200.
07 березня 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_16 , на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С. та зареєстрованого за № 2-723, подарували свою частку квартири АДРЕСА_2 (кожен свою частку у частині квартири загальною площею 18,38 кв.м., житловою площею 12.24 кв.м.) ОСОБА_2 та ОСОБА_17 , тобто по 1/2 частки кожному.
З копії Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.03.2013 за № 1061591 та № 1061504 вбачається, що за ОСОБА_17 та ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С. та зареєстрованого за № 2-723.
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 липня 2024 року за № 387345175 вбачається, що 07.03.2013 державним нотаріусом Другої білоцерківської міської нотаріальної контори Федорякою Ольгою Сергіївною було внесені зміни у розмірі часток у державній реєстрації права спільної часткової власності на майно, на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С. та зареєстрованого за № 2-723, а саме: за ОСОБА_2 та ОСОБА_18 було зареєстровано право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 , по 19/200 за кожним.
Таким чином, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, яке складається з 19/200 частки квартири АДРЕСА_2 . 
При вирішенні спору суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємці).
Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст. 46 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
З матеріалів спадкової справи № 35/2023 (номер у Спадковому реєстрі: 71009096) щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , вбачається, що останній був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 у період з 26.12.2000 до 19.03.2013, інші відомості щодо реєстрації його місця проживання після 19.03.2013 відсутні, заяву про прийняття спадщини подала лише позивач, відомості про заповіти, спадкові договори та видані свідоцтва про право на спадкове майно у Спадковому реєстрі відсутні, та приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріна Анатоліївна винесла постанову, якою відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадкове майно, оскільки у правовстановлюючому документі (договорі дарування частки квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С. та зареєстрованого за № 2-723) на квартиру АДРЕСА_3 не визначена частка, належна спадкодавцю.
Разом з тим, судом встановлено, що розмір частки у праві власності на частину квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С. та зареєстрованого за № 2-723, був визначений 07.03.2013 та державним нотаріусом Другої білоцерківської міської нотаріальної контори Федорякою Ольгою Сергіївною були внесені відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Згідно із ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. 386, 391,392 ЦК України.
Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Згідно із ч.1, ч.2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
У ч.1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно із ст.361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст. 717 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц).
Ч.2 ст. 363 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до ст. 334 цього Кодексу.
Згідно положень ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ч.1, ч.2, ч.4 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Згідно з п. 1 ч.1 ст. 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952- IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державній реєстрації прав, зокрема, підлягає право власності (ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Таким чином, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).
Отже, положеннями ч.2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.
Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.
Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340).
Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Цей принцип, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73).
Ст. 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia).
Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний в практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлений належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» у розумінні ст. 1 Першого протоколу.
Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позивач сплатила при подачі позову судовий збір у розмірі 1226,20 грн та заявила клопотання про залишення даних витрат за нею без відповідного відшкодування. 
Керуючись ст. 15,16, 182, 204, 328, 334, 328, 357, 391, 392, 355, 356, 361, 363, 717, 719, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1268, 1269 ЦК України, ст. 2, 4, 10, 12, 76 – 82, 141, 223, 258, 259, 264 – 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Позовну заяву задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 19/200 частки квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18635532103, у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач – ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_9 .
Відповідач - Білоцерківська міська рада Київської області, ЄДРПОУ: 26376300, місцезнаходження: вулиця Ярослава Мудрого, будинок 15, м. Біла Церква, Київська область, 09117.
Рішення складено 30.04.2026. 
Суддя: 	О. В. Бондаренко