Справа № 522/4540/26-Е
Провадження № 2/522/6605/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 травня 2026 року 
Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Шенцевої О.П.,
при секретарі судового засідання Сафтюк-Панько Б.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» про визнання звільнення таким, що відбулося без законних підстав, поновлення на посаді шляхом скасування наказу про припинення трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за нанесену моральну шкоду, -
ВСТАНОВИВ:
До суду 24.03.2026 надійшла справа за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» про визнання звільнення таким, що відбулося без законних підстав, поновлення на посаді шляхом скасування наказу про припинення трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за нанесену моральну шкоду.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах. Проте, 05.03.2026 року було видано наказ «Про припинення трудового договору» на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з тим, що за твердженням відповідача, позивач порушив імперативну норму ч. 10 ст. 3 ЗУ «Про публічні закупівлі». Позивач не погоджується з вказаним наказом, посилаючись на суттєву неповноту службового розслідування та суперечливість висновків уповноваженої з корупційної діяльності. При цьому, висновки про наявність ризику нанесення збитків є недоведеним припущенням.
Таким чином, на думку позивача, наказ про звільнення виданий без належних правових підстав, оскільки він не допустив одноразового грубого порушення трудових обов`язків, діяв в умовах нагальної потреби, а також тим, що рішення про його звільнення, як він вважає, ухвалено неуповноваженою особою та з порушенням процедури.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді Ковтун Ю.І.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, за розпорядженням керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Шарага А.О. № 351/26 від 01.04.2026 дану справу було передано на розгляд судді Шенцевій О.П.
13 квітня 2026 року ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» про визнання звільнення таким, що відбулося без законних підстав, поновлення на посаді шляхом скасування наказу про припинення трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за нанесену моральну шкоду. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання.
20 квітня 2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідач послався на те, що 12.12.2025 позивач, виконуючи обов`язки директора підприємства, прийняв конкретне управлінське рішення про укладення договору № КД-22588 без проведення відкритих торгів та без наявності належно підтверджених підстав для застосування винятку, передбаченого підпунктом 4 пункту 13 Особливостей, чим допустив одноразове грубе порушення трудових обов`язків. Відповідач також зазначив, що проблема з електрообладнанням РУ-6 кВ Плавдока № 2 не була раптовою, а була відома значно раніше, документально фіксувалася щонайменше з 26.08.2025 та охоплювалася фінансовим плануванням підприємства, а процедура дисциплінарного стягнення була дотримана. 
24 квітня 2026 року представником позивача подано до суду заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, в яких просили розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
27 квітня 2026 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій підтримав позовні вимоги, повторно послався на наявність нагальної потреби у грудні 2025 року, на наслідки знеструмлення після атаки 24.11.2025, ставив під сумнів повноваження особи, яка видала наказ про звільнення, а також посилався на договір № КД-22675 від 02.04.2026 як на підставу для висновку про нібито суперечливість правової позиції відповідача. 
27 квітня 2026 року представником позивача подано до суду заяву про виклик та допит у якості свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
13 травня 2026 року відповідач подав заперечення (на відповідь на відзив), у яких зазначив, що позивач фактично не заперечує своєї участі у погодженні та підписанні договору № КД-22588, не довів наявності документа, який би прямо встановлював об`єктивну неможливість проведення відкритих торгів, а також порівнює різні за юридичною природою підстави закупівлі, посилаючись на договір № КД-22675, який, за доводами самого позивача, пов`язаний уже з підпунктом 8 пункту 13 Особливостей, а не з підпунктом 4 пункту 13. При цьому, вказав, що доводи викладені у відповіді позивача на відзив відхилити як такі, що не спростовують правомірності наказу про звільнення. 
14 травня 2026 року ухвалою суду залишено без задоволення клопотання представника позивача проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Продовжено розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» про визнання звільнення таким, що відбулося без законних підстав, поновлення на посаді шляхом скасування наказу про припинення трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за нанесену моральну шкоду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
14 травня 2026 року ухвалою суду залишеного без задоволення заяву представника позивача про виклик свідків по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» про визнання звільнення таким, що відбулося без законних підстав, поновлення на посаді шляхом скасування наказу про припинення трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за нанесену моральну шкоду.
У судовому засіданні 22 травня 2026 року представник позивача позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити в повному обсязі.
22 травня 2026 року в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог, вважав їх не обґрунтованими та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Так, відповідно до пункту 6 частини першої статті 5-1 Кодексу законів про працю України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За загальним правилом, передбаченим статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Проте, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється законність звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Указаний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17 червня 2022 року у справі № 357/1330/21.
Крім того, відповідно до положень статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 був призначений на посаду першого заступника директора Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» та перебував з відповідачем у трудовиих відносинах, що не заперечується сторонами.
Наказом ДП «Одеський порт» від 10.12.2025 № 246К 4-1 на період відрядження виконання обов`язків директора було покладено на ОСОБА_1 12.12.2025 між ДП «Одеський порт» в особі в. о. директора Івлєва Ю. І. та ТОВ «КОНЦЕРН «КСІМЕКС» укладено договір № КД-22588 на суму 6 567 312,84 грн. щодо технічного переоснащення електрообладнання РУ-6 кВ Плавдока № 2. У матеріалах справи наявний рапорт № 80/402 від 11.12.2025, на якому міститься резолюція погодження позивача. Вказані обставини позивачем по суті не заперечені.
Також судом установлено, що наказом ДП «Одеський порт» від 05.03.2026 № 46К 3-1 ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника директора на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, яке полягало в укладенні 12.12.2025 договору № КД-22588 без проведення відкритих торгів та без наявності належно підтверджених підстав для застосування винятку, передбаченого пунктом 13 Особливостей. У наказі зазначено, що проступок виявлено 02.03.2026, 03.03.2026 отримано письмові пояснення працівників, а рішення про звільнення прийнято 05.03.2026. 
Не погоджуючись зі звільненням, позивач через представника звернувся до суду з даним позовом. 
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду. Перешкоди у доступі до правосуддя можливі як у зв`язку з особливостями національного процесуального законодавства держави, так і через обмеження, передбачені матеріальним правом. 
Частиною першою статі 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з керівником підприємства, його заступниками, головним бухгалтером та деякими іншими посадовими особами може бути розірвано у разі одноразового грубого порушення трудових обов`язків. 
Згідно зі статтями 148–149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення проступку, до його застосування у працівника мають бути витребувані письмові пояснення, а при обранні виду стягнення роботодавець враховує характер проступку та обставини його вчинення. 
Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.1992 роз`яснив, що звільнення за пунктом 1 статті 41 КЗпП має здійснюватися з додержанням передбаченого статтями 148, 149 КЗпП порядку застосування дисциплінарного стягнення. 
Суд також враховує правові висновки, на які посилалися сторони та відповідач у процесуальних документах, а саме підхід Верховного Суду, викладений у постановах від 17.05.2023 у справі № 459/1336/21 та від 16.12.2022 у справі № 761/34905/20, щодо дисциплінарної природи звільнення за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, необхідності встановлення конкретного проступку, вини працівника, дотримання процедури та оцінки саме одноразового грубого порушення, а не абстрактної сукупності претензій. Така правова логіка узгоджується і з наведеними вище нормами КЗпП України та роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України. 
Суд відхиляє довід позивача про те, що його нібито звільнено неуповноваженою особою. Із матеріалів справи вбачається, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем як перший заступник директора, а тимчасове виконання обов`язків директора на період його відсутності не змінило його основного трудового статусу. Оскаржуваний наказ стосується звільнення позивача саме з посади першого заступника директора. Відтак посилання позивача на особливий порядок призначення та звільнення директора не спростовує повноваження роботодавця застосувати до нього пункт 1 частини 1 статті 41 КЗпП України як до заступника директора. Крім того, сам позивач одночасно наполягає, що спірне рішення він приймав як в. о. директора, але при цьому просить поновити його саме на посаді першого заступника директора, що підтверджує відсутність зміни його трудового статусу. 
Оцінюючи доводи сторін щодо правомірності укладення договору № КД-22588 без проведення відкритих торгів, суд виходить з того, що частина десята статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлює загальну заборону придбання товарів, робіт і послуг без проведення процедур закупівель, визначених цим Законом. Пункт 13 Особливостей, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1178, містить спеціальні винятки з цього правила, однак такі винятки підлягають вузькому тлумаченню та застосуванню лише за наявності всіх установлених нормою умов. Отже, саме на стороні, яка посилається на виняток, лежить обов`язок довести наявність його передумов. 
Суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивач не довів наявності передумов для застосування підпункту 4 пункту 13 Особливостей. Із матеріалів справи вбачається, що проблема з електрообладнанням РУ-6 кВ Плавдока № 2 не виникла раптово у грудні 2025 року. Навпаки, аварійні ситуації документально фіксувалися ще 26.08.2025, а надалі — 02.09.2025, 24.09.2025, 15.11.2025 та 22.11.2025. Ці обставини підтверджуються актами, рапортом від 02.03.2026 № 05-1 та письмовими поясненнями працівників. Позивач не надав суду доказів, які б спростовували цю тривалу історію технічної проблеми. Отже, твердження про раптовий характер ситуації у грудні 2025 року не знайшло свого підтвердження.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, фінансування технічного переоснащення РУ-6 кВ Плавдока № 2 було передбачене фінансовим планом підприємства на 2025 та 2026 роки. Це також свідчить про те, що проблема була відомою, такою, що підлягала плануванню, і не може оцінюватися як раптова у значенні підпункту 4 пункту 13 Особливостей. Доводи позивача про наслідки знеструмлення після атаки 24.11.2025 самі по собі не спростовують цієї обставини та не доводять, що саме на дату укладення договору проведення відкритих торгів було об`єктивно неможливим.
Суд також звертає увагу, що позивач не надав жодного документа, який би прямо встановлював об`єктивну неможливість проведення відкритих торгів у даній закупівлі. Його доводи у цій частині ґрунтуються переважно на загальній оцінці складності технічної ситуації, що саме по собі не є достатнім для застосування винятку з правила, встановленого законом. Цивільне судочинство не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому відсутність належного документального підтвердження об`єктивної неможливості торгів виключає можливість визнати застосування підпункту 4 пункту 13 Особливостей правомірним. 
Окремо слід зауважити посилання позивача на договір № КД-22675 від 02.04.2026. Із самої позиції позивача вбачається, що цей договір пов`язується ним уже з підпунктом 8 пункту 13 Особливостей, який регулює іншу правову ситуацію — закупівлю додаткових аналогічних робіт чи послуг у того самого виконавця після укладення основного договору і за спеціальних умов. Отже, позивач порівнює різні за юридичною природою підстави закупівлі: у першому випадку — нібито нагальну потребу та неможливість дотримання строків відкритих торгів, у другому — додаткові аналогічні послуги в межах уже існуючих договірних відносин. За таких обставин договір № КД-22675 не може бути доказом правомірності рішення позивача від 12.12.2025 і не спростовує висновків відповідача щодо безпідставного застосування підпункту 4 пункту 13 Особливостей. Крім того, документи щодо цього договору датовані вже березнем–квітнем 2026 року і виникли після виявлення проступку та після видання наказу про звільнення. 
Посилання позивача на дії інших працівників підприємства також не спростовують правомірності наказу про звільнення. Дисциплінарна відповідальність має персональний характер. Із досліджених судом доказів вбачається, що остаточне управлінське рішення про погодження застосування винятку та укладення договору № КД-22588 ухвалив саме позивач як в. о. директора. Те, що окремі працівники брали участь у підготовці документів або надавали інформацію, не усуває персональної відповідальності особи, яка прийняла остаточне рішення. При цьому суд бере до уваги, що за результатами оцінки ролі інших осіб у спірній закупівлі до дисциплінарної відповідальності були притягнуті також інші посадові особи, а тому довід про вибірковість чи упередженість відповідача не знайшов підтвердження.
Письмові пояснення працівників, долучені до матеріалів справи, не спростовують, а навпаки узгоджуються з позицією відповідача, оскільки підтверджують тривалий і системний характер проблеми, а також факт прийняття остаточного рішення саме позивачем. Підстав вважати ці докази недопустимими, неналежними або такими, що не заслуговують на довіру, судом не встановлено. 
Оцінюючи довід позивача про відсутність реального ризику шкоди, суд виходить з того, що для кваліфікації порушення як грубого значення мають не лише фактично насталі збитки, а й характер дій працівника, його посадовий статус, спосіб ухвалення рішення, масштаб договору та ті негативні наслідки, які могли настати. У даному випадку спірний договір був укладений на суму понад 6,5 млн грн без проведення відкритих торгів, за відсутності доведених передумов для винятку. За таких обставин висновок роботодавця про реальний ризик неефективного використання державних коштів не є безпідставним, а довід позивача у цій частині не спростовує правомірності наказу про звільнення.
Щодо процедури звільнення суд установив, що проступок було виявлено 02.03.2026 за результатами рапорту уповноваженої особи з антикорупційної діяльності, того ж дня було витребувано письмові пояснення, 03.03.2026 такі пояснення отримано, а 05.03.2026 видано наказ про звільнення. Отже, строки та порядок, передбачені статтями 148–149 КЗпП України, дотримані. Доводів, які б свідчили про зворотне, суду не надано. 
Таким чином, суд доходить висновку, що відповідачем належними та допустимими доказами підтверджено факт вчинення позивачем конкретного одноразового порушення трудових обов`язків, його грубий характер, належність відповідних обов`язків до трудової функції позивача та дотримання процедури застосування дисциплінарного стягнення. Натомість обставини, на які посилається позивач як на підставу позову, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Позовні вимоги ґрунтуються переважно на власній інтерпретації позивачем правової природи спірної закупівлі та на припущеннях щодо мотивів дій відповідача, що не може бути покладено в основу судового рішення. 
Оскільки у задоволенні основної вимоги про визнання звільнення незаконним суд відмовляє, похідні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди також задоволенню не підлягають. Середній заробіток за час вимушеного прогулу є похідною вимогою від вимоги про поновлення на роботі, а вимога про моральну шкоду в даному випадку не має самостійного підґрунтя поза встановленням незаконності звільнення. Довідка про середній заробіток, долучена відповідачем, не змінює висновку суду по суті спору, а лише стосується розміру похідної вимоги, у задоволенні якої судом відмовлено. 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Частина 7 статті 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що наказ ДП «Одеський порт» від 05.03.2026 № 46К 3-1 є законним і обґрунтованим, а позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 2-1, 5-1, 40, 41, 147–149 КЗпП України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, Законом України «Про публічні закупівлі», постановою Кабінету Міністрів України № 1178, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» про визнання звільнення таким, що відбулося без законних підстав, поновлення на посаді шляхом скасування наказу про припинення трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за нанесену моральну шкоду – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повний текст рішення складено та підписано 04 червня 2026 року.

Суддя: