Справа № 456/3915/24
Провадження № 2/456/65/2026

РІШЕННЯ
іменем України

22 травня 2026 року місто Стрий 

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Шрамка Р. Т. ,
з участю секретаря: Сімонової-Мацигін А.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу №456/3915/24 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції України у Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування , -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, уточнивши вимоги в частині сум відшкодування, у якій просить стягнути з Держава Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду на його користь 856000 (вісімсот п`ятдесят шість тисяч) гривень компенсації моральної шкода, завданої незаконним діями органу досудового розслідування.
Позов обґрунтовано тим, що в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження №12017110100001931 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, органом досудового розслідування щодо ОСОБА_1 , проводились цілий ряд слідчих та інших процесуальних дій, пов`язаних із обмеженням його конституційних прав як громадянина.Проте за наслідками судового розгляду справи факт вчинення ОСОБА_1 , злочини не знайшли свого підтвердження, його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні. Позивач стверджує, що від початку досудового розслідування він постійно перебував у пригніченому стані, був помітно схвильований. Як і він, так і його сім`я під час досудового розслідування та судового розгляду справи постійно переживали сильне душевне хвилювання, перебуваючи у постійному стані емоційного пригнічення та хвилювання. Така ситуація завдала моральної шкоди, яка полягає у спричиненні моральних втрат і страждань, внаслідок обмеження його конституційних прав внаслідок незаконного перебуванням під слідством та судом, порушення нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з необхідністю брати участь в слідчих діях та судових засіданнях в якості обвинуваченого, звертатись для отримання правової допомоги для реалізації права на захист. Крім того, позивач зазначає, що дані обставини негативно вплинули на його репутацію, ускладнилися відносини між знайомими, колегами по роботі та родичами, а відношення оточуючих до нього як до можливого злочинця принижувало його людську гідність. 
До вищенаведеного слід додати, що щодо позивача постановлено 2 виправдальні вироки: у справі № 359/9846/17 та №359/1082/17.
В кожній зі справ за основу розрахунків позивач брав період перебування під слідством і судом.
-Так у справі № 359/9846/17 перебування позивача під слідством і судом становило 22 місяці, у справі № 359/1082/17 перебування позивача під слідством і судом становило 58 місяців...
Встановлення періоду перебування під слідством і судом впливає на розмір мінімальної моральної шкоди, яку не можна знизити.
Притягнення до кримінальної відповідальності починається з повідомлення про підозру.
Згідно вироку у справі №359/9846/17 - підозра була оголошена 03.10.2017 року. Підозра оголошена 03.10.2017 року. 06.09.2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду прокурору повернута апеляційна скарга. Період перебування під слідством і судом - з 03.10.2017 р. по 06.09.2019 р. (24 місяці).
Згідно вироку у справі №359/1082/17 - підозра була оголошена 31.01.2017 року. період мого перебування під слідством та судом - починаючи від 31.01.2017 до 01.11.2021 року (58 місяців)
У зв`язку з цим, просить стягнути з відповідача 8560000 (вісімсот п`ятдесят шість тисяч) гривень компенсації моральної шкода, завданої незаконним діями органу досудового розслідування.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Карпінець В.Ю. повністю підтримала вимоги свого довірителя та просить їх задоволити.
Відповідач, Державна казначейська служба України, скориставшись своїм правом, подав до суду відзив, у якому заперечував вимоги, викладені у позовній заяві. Зокрема зазначає, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Указана норма Основного Закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. При цьому, формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, як письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості Відповідача не в змозі використати зазначені вище права учасника судового процесу, тому що згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення), і не несе відповідальності за протиправні дії чи бездіяльність інших юридичних осіб, а відшкодування шкоди, здійснюється з врахуванням норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Конституційний суд України у рішенні від 03.10.2001 № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує таке. Державні органи, як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в розпорядженні. Відповідно до частини 2 статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. До компетенції Казначейства не входить представлення інтересів у судах інших державних органів влади України, у спірних правовідносинах. Казначейство не було учасником спірних правовідносин, прав та законних інтересів Позивача не порушувало та не володіє будь-яким відомостями щодо підстав та предмета позову, відтак не може надати суду будь-які докази, що стосуються справи. Разом з цим, слід враховувати позицію Великої палати Верховного Суду викладену у постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц щодо необхідності залучення Казначейства чи його територіальних органів при розгляді судами даної категорії судових справ. Зокрема, Верховний Суд зазначає, що держава бере участь у справі як співвідповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Таким чином, належним відповідачами у даній справі є Держава в особі органів якими Позивачам заподіяна шкода і аж ніяк не Казначейство. Відповідно до норм чинного законодавства, лише Казначейство наділене повноваження щодо стягнення коштів з Держаного бюджету України, на виконання судових рішень про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Зокрема, згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Абзацом 2 підпункту 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень БК України визначено, що безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. При цьому підпунктом 2 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень БК України встановлено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким нормативно-правовим актом є Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45) (далі - Порядок №845). Пунктом 35 Порядку №845 визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Враховуючи зазначене, з метою забезпечення завдань цивільного судочинства Казначейство може бути залучено до участі у справі виключно в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, зважаючи на те, що саме на Казначейство покладено функції з виконання судових рішень по даній категорії справ, однак незалучення його не може бути підставою для відмови у позові. Разом з цим, сам факт стягнення коштів з Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Казначейства чи його територіального органу. Окрім цього, необхідно зазначити, що органи державної виконавчої служби не залучаються до участі у справах, виконання судових рішень по яких входить до їх компетенції. Казначейство не володіє будь-якими фактичними даними щодо предмета спору. Також, залученням органу Казначейств до участі у справі у якості співвідповідача, у разі задоволення позовних вимог, на Казначейство безпідставно покладається тягар понесення судових витрат пов`язаних із розглядом справи. Згідно з частини 1 статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач — це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження — до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження — до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови — підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, — належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач — це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі — належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову — обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 № 523/9076/16-ц суд прийшов до висновку, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Зважаючи на викладене вище, суд першої інстанції при розгляді даної справи має встановити належного відповідача по справі, та відмовити в задоволені позовних вимог до неналежного відповідача Казначейства, яке по суті є неналежним відповідачами (що також підтверджується судовою практикою в аналогічній справі постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.06.2024 №466/2780/21). Щодо стягнення з Держави Україна в особі Казначейства, Київської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового слідства, прокуратури і суду на користь Позивача моральну шкоду в розмірі 640000,00 грн, слід зазначити наступне. Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» Казначейству, за бюджетною програмою 3504030 передбачено видатки на заходи щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб в сумі 150000,00 тис. грн. Разом з цим повідомляю, що Казначейством лише здійснюється виконання судових рішень про відшкодування шкоди шляхом стягнення коштів з Державного бюджету України за рахунок коштів відповідної бюджетної програми передбаченої на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Кошти на відшкодування шкоди завданої державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16). Відтак, зважаючи на зазначене Позивачем безпідставно визначено спосіб відновлення порушеного на його думку права через стягнення з Держави Україна в особі Казначейства, Київської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового слідства, прокуратури і суду на користь Позивача моральної шкоди в розмірі оскільки такий є необґрунтованим і не відповідає встановленому законом способу захисту. Щодо підстав та розміру відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Стосовно посилання Позивача на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). Положеннями частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно- розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Статтею 1 Закону встановлено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, інших незаконних дій, тобто нею визначені правові підстави відшкодування шкоди, визначальною ознакою яких є незаконність дій посадових осіб. Стаття 2 визначає підстави, які дають право на відшкодування шкоди, зокрема постановлення виправдувального вироку суду. При цьому, вказані події знаходяться між собою в причинно-наслідковому зв`язку, тобто у разі постановлення виправдувального вироку суду право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаних органів. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Разом з цим, як зазначено у статті 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Також слід зазначити, що відповідно до частини п`ятої та шостої статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд визначає розмір моральної шкоди в залежності від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)). Відповідно, до абзацу 3 статті 13 Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Зважаючи на те, що Позивач перебував під слідством чи судом з 31.01.2017 по 01.11.2021 (58 місяців), розмір відшкодування моральної шкоди, визначений Позивачем у сумі 640 000,00 грн є значно завищений та суперечить Закону, яким чітко вказано, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться за кожен місяць перебування під слідством чи судом (не зважаючи на кількість кримінальних проваджень). В свою чергу, Позивач повинен був обґрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та чим такі виражені, однак вказані вимоги Позивачем не виконані. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Відповідно до положень частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається лише судом, а не експертом чи будь-якою іншою особою, але одночасно позивач на підставі частини 1 статті 81 ЦПК України зобов`язаний довести її розмір. Визначений розмір шкоди Позивачами не доведений. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Відтак, відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України та пункту 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4, при визначенні у відшкодування моральної шкоди, суд зобов`язаний враховувати вимоги розумності, виваженості та справедливості і не повинен призводити до її збагачення. Необхідно також звернути увагу на те, що відповідно до положень КПК України, саме суд, прокурор, слідчий і орган дізнання зобов`язані в межах своєї компетенції порушити кримінальну справу в кожному випадку виявлення ознак злочину, вжити всіх передбачених законом заходів до встановлення події злочину, осіб, винних у вчиненні злочину, і до їх покарання. Порушення кримінальної справи відбулося внаслідок ознак злочину у діях Позивачів, при цьому наявність чи відсутність складу злочину у цих діях, а отже і вирішення питання щодо відсутності вини могло бути встановлено лише у рамках розслідування кримінальної справи. Згідно з нормами КПК України до особи можуть бути застосовані заходи з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства та суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Тому, з урахуванням інкримінованого Позивачу злочину, застосування відносно нього відповідних процесуальних заходів були цілком логічними діями з точку зору кримінально- процесуального законодавства України та не були дією, яка не відповідає вимогам КПК України. Таким чином вимоги Позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі є безпідставними та недоведеними.
Відповідач, Київська обласна прокуратура, скориставшись своїм правом, подав до суду відзив, у якому заперечував вимоги, викладені у позовній заяві. Зокрема зазначає, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25.07.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень. Ухвалою Київського апеляційного суду від 06.09.2019 апеляційну скаргу, подану прокурором Бориспільської місцевої прокуратури на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25.07.2019, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, повернуто особі, яка її подала. Ухвалою Верховного Суду від 13.01.2020 повернуто прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, його касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 06.09.2019 щодо ОСОБА_1 . Також, вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19.05.2021, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 01.11.2021 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та виправдано у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Внаслідок чого, на думку позивача, йому завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Окрім того, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, безпідставного обвинувачення та тривалого судового розгляду йому було завдано значної моральної шкоди у розмірі 640000 грн. Водночас, вказані вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Частиною 6 ст. 4 Закону передбачено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного виливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Сума присудженого відшкодування не має бути джерелом незаконного збагачення. Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.07.2023 у справі № 454/289/22. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Слід зазначити, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтовандму процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Відповідно до такої засади кримінального провадження як публічність (ч. 1 ст. 25 КПК України) прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Зокрема, під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст.ст. 12, 13 КПК України). Лише затримання особи, взяття її під варту або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб, крім випадків, передбачених цим Кодексом під час кримінального провадження, незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого цим Кодексом, тягне за собою відповідальність, установлену законом. Разом з тим, виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на позивача в ході здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях №12016110100001921 та №12017110100001931, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. В той же час, кримінальним процесуальним законом передбачена можливість обмеження прав громадян з метою досягнення завдань кримінального провадження, у свою чергу кримінально-процесуальна діяльність прокурора зумовлена завданнями кримінального провадження та покладеними на нього кримінальним процесуальним законодавством обов`язками, яка здійснюється у порядку та на підставі, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України, яким допускається встановлене ним обмеження прав громадян. Тобто, здійснення процесуальних дій органом досудового розслідування й суду в межах та порядку, передбаченому КПК України, для досягнення завдань кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, з чітким та безумовним дотриманням загальних засад кримінального провадження, передбачених ст. 7 КІЖ України, не може саме по собі заподіювати моральні страждання особі, стосовно якої вони здійснюються, без доведення такою особою складу заподіяного правопорушення та всіх його елементів (вказана позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 28.11.2018 справа № 214/6982/13-ц). Варто зауважити, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування, прокуратури у ході здійснення досудових розслідувань кримінальних проваджень чи їх судового розгляду. Також, зазначене не підтверджується і жодним судовим рішенням щодо визнання незаконними дій та рішень органів прокуратури. Навпаки, в ході досудового розслідування кримінальних провадженнях №12016110100001921 та №12017110100001931 органи прокуратури діяли згідно вимог Кримінального процесуального кодексу України, оскільки будь-які рішення чи дії Київської обласної прокуратури щодо ОСОБА_1 незаконними в судовому порядку не визнавались і навіть не оскаржувались учасниками кримінального провадження, а ухвалення виправдального вироку у кримінальних провадженнях не може безумовно свідчити про незаконність дій органів прокуратури, які відповідали вимогам, передбаченим нормами ет.ст. 9,11,12, 132,177,178 КПК України. Необхідно зауважити, що статтею 9 КПК України встановлено принцип законності, за змістом якого, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Таким чином, недотримання органами досудового розслідування чи прокуратури вимог зазначеної статті у передбачений законом спосіб не встановлено, а отже відсутні підстави для твердження про незаконність таких дій. З урахування викладеного, за відсутності факту незаконності дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до ч. 1, 2 ст. 1176 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Помилковість доводів позивача про те, що незаконність дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду визначається виправдувальними вироками суду, доводиться викладеним вище, а також релевантною практикою Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Гранкое проти України» (заява № 16800/16) від 11.02.2021 заявник стверджував, що національний суд, звільнивши його з-під варти 16.09.2015, встановив відсутність підстав для подальшого тримання його під вартою. Однак він не встановив, що тримання його під вартою у період з 14.04.2014 по 16.09.2015 було незаконним. Оскільки не було жодного судового висновку щодо незаконності тримання його під вартою, він не міг звернутися за відшкодуванням шкоди відповідно до статті 2 Закону України «Про відшкодування шкоди». Уряд стверджував, що національний суд звільнив заявника, щойно була встановлена недоступність матеріалів справи. Якби національні суди встановили незаконність тримання заявника під вартою, він міг би вимагати відшкодування шкоди відповідно до статті 1176 Цивільного кодексу України або статті 1 Закону України «Про відшкодування шкоди». Європейський суд з прав людини зазначив, що розглядав це питання у багатьох інших справах проти України. Він встановив, що право на відшкодування шкоди відповідно до пункту 5 статті 5 Конвенції вважається не забезпеченим національною правовою системою, якщо Суд встановлює порушення будь-якого з попередніх пунктів цієї статті, та якщо немає рішення національного суду, яким би було встановлено незаконність тримання під вартою (див., наприклад, рішення у справах «Таран проти України» (Taran v. Ukraine), заява № 31898/06, пункти 89-90, від 17 жовтня 2013 року, та «Корбан проти України» (Korban v. Ukraine), заява № 26744/16, пункт 201, від 04 липня 2019 року), тому дійшов висновку про порушення п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. У цьому рішення ЄСПЛ проаналізував ст. 1176 ЦК України (п. 30 Рішення) та ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (у тексті зазначеного рішення іменується як Закон «Про порядок відшкодування шкоди») (п. 34 Рішення), дійшовши наведеного висновку, що відсутність рішення національних судіє про визнання певних дій, передбачених цими законодавчими актами незаконними (у рішенні йдеться про тримання під вартою), унеможливлює звернення за відшкодуванням завданої шкоди на підставі цих норм національного законодавства України. Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що тривале перебування під слідством та судом вплинуло на його психологічний стан та завдало шкоди діловій репутації, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Постановлення відносно позивача виправдувального вироку не є свідченням протиправної поведінки органу досудового розслідування та прокуратури, і необхідність захисту від обвинувачення не носить об`єктивного характеру. Крім того, якої шкоди позивач зазнав та в чому вона полягала останній не навів. Більше того позивачем, не наведено наскільки істотно був змінений звичний ритм його життя, та як було змінене життя сім`ї тощо. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч. З ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстави звільнення від доказування встановлені ст. 82 ЦПК України. До них відносяться обставини, які визнаються учасниками справи; обставини, які є загальновідомими; за певних умов - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі. При цьому, за ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, для категорії позовів про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, виключень щодо загального порядку доказування чинний ЦПК не містить. За ч. 6 ст. 81 ЩІК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Презумпція наявності моральної шкоди, у тому числі, у категорії справ про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. Право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього`питання відповідну компенсацію. Обґрунтування обставин отримання моральної шкоди, викладене у позові, потребує доказування належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. За їх відсутності сам виклад цих обставин у позовній заяві не є ні доказом, ні показами свідка, ні документальним доказом. Зокрема, із долученої позивачем до позовної заяви копії витягу з наказу «По особовому складу» від 26.06.2018 № 11-07/1-1180/п Державного підприємства Міжнародний аеропорт «Бориспіль» вбачається, що саме лист Головного управління контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби безпеки України, а не лист будь кого із відповідачів став підставою для переведення ОСОБА_1 на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що саме відсутність на роботі у зв`язку із участю у кримінальному провадженні стало підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, а в подальшому і до звільнення. Також, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що тривале перебування під слідством та судом вплинуло на його сімейні відносини або спричинило погіршення стану його здоров`я, оскільки не підтверджені доказами. Скарга позивача керівнику Бориспільської місцевої прокуратури Київської області на дії слідчого, які порушують права громадянина стосується іншого кримінального провадження (кримінальне провадження № 1201711011000051 від 08.02.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України), а долучені позивачем копії інших дисциплінарних скарг і заяви про вчинення кримінального правопорушення не містять інформації про результати їх розгляду уповноваженим органом. Таким чином, позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди відповідачами, не доведено наявність жодного з елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди, як і самого факту моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів, що відповідно до ст. 81 ЦПК є його процесуальним обов`язком. За нормами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, підстави для визнання дій відповідачів та їх посадових осіб такими, що порушували особисті немайнові права ОСОБА_1 є безпідставними, необгрунтованими та не підлягають задоволенню. В той же час, слід зазначити, що згідно з ч. 2 ст. 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, а розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і сума присудженого відшкодування не має бути джерелом незаконного збагачення. Водночас, ОСОБА_1 просить суд стягнути завдану моральну шкоду за період з Моменту пред`явлення йому обвинувачення у кримінальному провадженні № 12016110100001921 (31.01.2017) до моменту набрання законної сили виправдувальними вироками суду (01.11.2021) та з моменту пред`явлення йому обвинувачення у кримінальному провадженні № 12017110100001931 (29.11.2017) до моменту набрання законної сили виправдувальними вироками суду (06.09.2019). Як вбачається з матеріалів позовної заяви 31.01.2017 ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у кримінальному провадженні № 12016110100001921. Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19.05.2021 залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 01.11.2021 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та виправдано у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Таким чином, строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом необхідно обраховувати з 31.01.2017 (пред`явлення обвинувачення) по 19.05.2021 (винесення вироку Бориспільським міськрайонним судом Київської області), а саме 4 роки 3 місяці та 20 днів. Також, як вбачається з матеріалів позовної заяви 29.11.2017 ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у кримінальному провадженні № 12017110100001931. Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25.07.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень. Ухвалою Київського апеляційного суду від 06.09.2019 апеляційну скаргу, подану прокурором Бориспільської місцевої прокуратури на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25.07.2019, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, повернуто особі, яка її подала. Ухвалою Верховного Суду від 13.01.2020 повернуто прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, його касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 06.09.2019 щодо ОСОБА_1 . Таким чином, строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом необхідно обраховувати з 29.11.2017 (пред`явлення обвинувачення) по 25.07.2019 (винесення вироку Бориспільським міськрайонним судом Київської області), а саме 1 рік 7 місяців та 27 днів. Так, стадія кримінального переслідування закінчується прийняттям судом першої інстанції виправдувального вироку. У подальшому оскарженню (перегляду) підлягають самі судові рішення в апеляційному та касаційному порядку. При цьому, з моменту проголошення вироку суду особа набуває статусу виправданої, після чого доведення її невинуватості, процесуальноївмагальності зі стороною обвинувачення не відбувається. У свою чергу, виправдувальний вирок є актом державної влади, що повністю реабілітує громадянина та завершує його кримінальне переслідування, припиняє обмеження його прав чи покладення додаткових обов`язків (не вчиняються жодні процесуальні дії щодо особи). Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований починаючи з моменту вручення особі обвинувального акту та до моменту винесення виправдального вироку. З огляду на викладене, наведені обставини свідчать про необґрунтованість позивачем, як факту заподіяння, так і розміру заявленої до відшкодування суми з урахуванням усіх імовірних негативних наслідків, які, на думку позивача, настали у ході здійснення передбачених кримінально-процесуальним законодавством повноважень органів прокуратури в ході досудового розслідування. При цьому стягнення з державного бюджету сум, які належним чином не обґрунтовані, становлять надмірний тягар для державного бюджету.
Представник Київської обласної прокуратури прокурор Романів О. в судовому засіданні підтримав поданий відзив та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Відповідач, Головне управління національної поліції України у Київській області, скориставшись своїм правом, подав до суду відзив, у якому заперечував вимоги, викладені у позовній заяві. Зокрема зазначає, що відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Слід зазначити, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою етапі 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Для настання відповідальності за ч. 1 ст. 1176 ЦК України необхідно, щоб вищеперерахованІ дії правоохоронних органів та суду були незаконними. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Суд, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позивач повинен наводити в позовних вимогах відповідні мотиви. Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов`язаний роз`яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, звертаємо увагу суду, що в позовній заяві, не зазначено, в чому саме полягає моральна (немайнова) шкода, з яких міркувань виходив позивач визначаючи її розмір, якими доказами підтверджується така шкода і чи є зв`язок між шкодою і неправомірними (на думку позивача) діями відповідача по справі. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами ІДК України відповідальність настає незалежно від вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковими умовами для відшкодування моральної шкоди є: наявність такої шкоди; протиправність діяння заподіювана; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана; наявність вини останнього в її заподіянні. Необхідно також звернути увагу на те, що відповідно до положень КПК України, саме суд, прокурор, слідчий і орган дізнання зобов`язані в межах своєї компетенції порушити кримінальну справу в кожному випадку виявлення ознак злочину, вжити всіх передбачених законом заходів до встановлення події злочину, осіб, винних у вчиненні злочину, і до їх покарання. Порушення кримінальної справи відбулося внаслідок ознак злочину у діях позивача, при цьому наявність чи відсутність складу злочину у цих діях, а отже і вирішення питання щодо відсутності вини могло бути встановлено лише у рамках розслідування кримінальної справи. Тому, з урахуванням інкримінованого позивачу злочину, застосування відносно нього відповідних процесуальних заходів було цілком логічними діями з точки зору кримінально-процесуального законодавства України та не було дією, яка не відповідає вимогам КПК. Також слід зазначити, що в позовній заяві та доданих до неї матеріалів відсутня будь-яка інформація щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, передбаченої Законом та іншими нормативними актами, що стосуються відшкодування шкоди. Звертаємо увагу суду, що відсутні жодні відомості про визнання неправомірними дій (бездіяльності) посадових осіб правоохоронних органів. Таким чином, не зрозуміло які саме норми Закону порушили правоохоронні органи при обвинуваченні позивача у вчиненні зазначених вище злочинів, також, виходячи з позовної заяви, відсутні підстави вважати про порушення органами досудового слідства та прокуратури норм законодавства. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію ‘моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Варто зазначити, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62). У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немай нової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним, діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювана шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 зроблено висновок, що: «суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправноеті дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно- иаслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою». У постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі 686/34047/19 зроблено висновок, що для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавана та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зазначені обставини, слід вважати, що позивачем не надано належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди, яку він оцінив у грошовому еквіваленті, в сумі 640 000 грн. саме з вини відповідачів. Наявність певних недоліків у діяльності слідчого сама по собі не може свідчити про незаконність його діяльності як такої, й відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що в силу вимог статей 12, 81 ЦГЖ України є його процесуальним обов`язком, факту заподіяння моральних страждань. Отже, з огляду на зазначене просили у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУНП в Київській області, Державної казначейської служби України, Прокуратури Київської області про відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі.
Представник Головного управління національної поліції України у Київській області Кшемінська Ю.І. в судовому засіданні підтримала поданий відзив та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали.
Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Шрамка Р.Т. від 02.08.2024 року цивільну справу №456/391/24 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.Справу призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 19.09.2024 року о 11 год. 00 хв. в приміщенні Стрийського міськрайонного суду Львівської області за адресою: Львівська область, м. Стрий, вул. Валова,12.
Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Шрамка Р.Т. від 27.10.2025 року закрито підготовче провадження по даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у приміщенні Стрийського міськрайонного суду (82400, Львівська область, м. Стрий, вул.. Валова, 12) на 12 грудня 2025 року 14 годину 30 хвилин.
Ухвалами судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Шрамка Р.Т. від 28.10.2025 року та 03.04.2026 року задовольнялися клопотання представника відповідача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції.
Учасники справи належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час судового засідання по їх справі щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження.
Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись.
Усі заяви та клопотання були вирішені судом у встановленому порядку.
Фактичні обставини справи із оцінкою відповідних доказів.
Судом встановлено, що вироком Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 25.07.2019 у справі №359/9846/17, ОСОБА_1 , було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.
06.09.2019, колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду апеляційна скарга повернута прокурору. 
13.01.2020 Верховний Суд повернув касаційну скаргу прокурору.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12017110100001931, внесеного до ЄРДР 23.08.2017 року, відносно ОСОБА_1 , складений та підписаний слідчим Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області, підписаний і затверджений 29.11.2017 року старшим прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурором Бориспільської місцевої прокуратури.
Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19.05.2021 року у справі №359/1082/17, ОСОБА_1 , визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого за ч. 1 ст.309 КК України (внесеного до ЄРДР 21.09.2016 №12016110100001921) та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення мною кримінального правопорушення.
01.11.2021 року ухвалою судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду вирок суду першої інстанції від 19.05.2021 року залишений без змін, а апеляційна скарга прокурора без задоволення.
При цьому, в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження № №12017110100001931 та №12016110100001921 органом досудового розслідування щодо ОСОБА_1 , проводились цілий ряд слідчих та інших процесуальних дій.
Крім того, судом встановлено, що період перебування ОСОБА_1 , під слідством та провадження справ в суді слід обраховувати з 31.01.2017 по 01.11.2021.
Норми та джерела права, а також роз`яснення, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення.
Згідно ч. 6 ст. 25 Конституції України визначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За загальним правилом, наведеним у ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У відповідності до ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, щоздійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до ст.. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), зазначено, що межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.
При цьому, слід зауважити, що Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі №520/14448/18 дійшов до висновку, що особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції.
Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.
Відповідно до п. 9 постанови ВСУ №4 від 31.03.1995року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17 зробив висновок, що «..адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».
Висновки суду. 
Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно ч.ч.2, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів. що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір мінімальної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Відповідно до ст..8 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» з 01.01.2026 в Україні встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8647 грн..
У справі № 359/9846/17 перебування позивача під слідством і судом становило 22 місяці, у справі № 359/1082/17 перебування позивача під слідством і судом становило 58 місяців тобто, позивач перебував під слідством та судом 80 місяців.
Суд, з врахуванням вищенаведеного та тривалістю перебування особи під слідством вважає, що позивачу діями відповідача, які виразилися у безпідставному звинуваченні у вчиненні особливо тяжкого злочину завдана моральна шкода, яка виразилася в душевному хвилюванні, ускладенні відносин в сім?ї, з колегами по роботі, сусідами, приниження честі та гідності його як фізичної особи у зв?язку з проведенням незаконних слідчих дій, а також ділової репутації.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Тому суд вважає можливим зменшити розмір, який просять стягнути з відповідача на відшкодування завданої йому незаконними діями органу досудового розслідування, і за таких обставин визначити суму завданої моральної шкоди в розмірі 700000 грн. (сімсот тисяч грн.) 00 коп., задовольнивши, таким чином, вимоги позивача - частково, а в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 
Даний розмір відшкодування завданої незаконними діями органу досудового розслідування моральної шкоди, на думку суду, враховує всі обставини, досліджені під час розгляду справи та відповідає вимогам розумності і справедливості та є співмірним і доцільним у даному провадженні, а в задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити за недоведеністю..
Керуючись ст..7, 10, 12, 13, 18, 76-82, 133, 141, 244, 245, 259, 263-268, 279 ЦПК України суд, -
вирішив:

Позовні вимоги задоволити частково.
Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі – 700000 грн. (сімсот тисяч) грн. 00 коп..
В задоволенні решти позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції України у Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування в сумі 156000 (сто п`ятдесят шість тисяч) грн.. 00 коп. відмовити.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Повний текст рішення суду виготовлено 01.06.2026.

Суддя 	Р. Т. Шрамко