номер провадження справи 27/34/25 

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2026 Справа № 908/656/25

м. Запоріжжя Запорізької області 

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової С.С. при секретарі судового засіданні Вака В.С., розглянувши матеріали справи
за позовом: Заступника керівника Бердянської окружної прокуратури Запорізької області (вул. Якова Новицького, б. 5, м. Запоріжжя, 69035, код ЄДРПОУ 02909973) в інтересах держави в особі 
позивача-1: Бердянської міської ради (пл. Єдності, 2, м. Бердянськ, Запорізька область, 71100, код ЄДРПОУ 20525153) 
позивача-2: Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області (пр. Соборний, 164, м. Запоріжжя, 69107, код ЄДРПОУ 44754037)
позивача-3: Східного офісу Держаудитслужби (вул. Володимира Антоновича, 22, корп. 2, м. Дніпро, 49101, код ЄДРПОУ 40477689)
позивача-4: Управління східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області (вул. Перемоги, 129, м. Запоріжжя, 69005, код ЄДРПОУ 41127371)
до відповідача-1: Комунального підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення “Міськсвітло” Бердянської міської ради (вул. Петропавлівська, 1, м. Бердянськ, Запорізька область, 71118, код ЄДРПОУ 03345024) 
до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю “Еста Лайт” (вул. Возз`єднання, 16, м. Мукачево, Закарпатська область, 89600, код ЄДРПОУ 38874948)
про визнання недійсним договору та стягнення 378 195 грн 60 коп.

за участю 
прокурор: Гапонова В.М., службове посвідчення № 085791 від 01.03.2023
від позивача-2: Греков Д.В., адвокат, ордер серія АР № 1292836 від 25.03.2026
від позивачів-1, 3, 4: не з`явились
від відповідачів-1, 2: не з`явились

СУТЬ СПОРУ:

Заступник керівника Бердянської окружної прокуратури Запорізької області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Бердянської міської ради, Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, Східного офісу Держаудитслужби, Управління східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області, Комунального підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення “Міськсвітло” Бердянської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю “Еста Лайт” про:
- визнання недійсним договір від 21.10.2016 № 123 про закупівлю товару, укладений між Комунальним підприємством електричних мереж зовнішнього освітлення “Міськсвітло” Бердянської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Еста Лайт”;
- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Еста Лайт” на користь Комунального підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення “Міськсвітло” Бердянської міської ради грошові кошти у розмірі 378 195,60 грн, а з Комунального підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення “Міськсвітло” Бердянської міської ради одержані ним за рішенням суду грошові кошти у розмірі 378 195,60 грн стягнути в дохід держави, в особі Східного офісу Держаудитслужби.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2025 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/656/25 та визначено до розгляду судді Дроздовій С.С.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 24.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/656/25, присвоєно справі номер провадження 27/34/25. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 23.04.2025.
21.04.2025 на адресу суду від Управління східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області надішли письмові пояснення (в порядку ст. 42 ГПК України) № 010825-17/1061-2025 від 15.04.2025.
Ухвалою суду від 23.04.2025 відкладено підготовче провадження, засідання суду призначено на 14.05.2025.
01.05.2025 за допомогою підсистеми “Електронний суд” Східним офісом Держаудитслужби подані до суду пояснення (в порядку ст. 42 ГПК України) № 040425-17/2729-2025 від 30.04.2025.
Ухвалою суду від 14.05.2025 підготовче провадження закрито, призначено справу до розгляду по суті 27.05.2025.
Ухвалою суду від 27.05.2025 постановлено повернутись на стадію підготовчого провадження, та зупинено провадження у справі № 908/656/25 до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.
Постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025:
- касаційна скарга Спеціалізованого комунального підприємства “Харківзеленбуд” Харківської міської ради та Приватного підприємства “ЛСВ Моноліт” задоволена;
- рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2023 та постанова Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 у справі № 922/3456/23 скасовані та ухвалено нове рішення;
- відмовлено у задоволенні позову керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради та Північно-Східного офісу Держаудитслужби;
- стягнуто з Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова (61072, м. Харків, вул. Вартових Неба, 55-А, код ЄДРПОУ 0291010821) на користь Спеціалізованого комунального підприємства “Харківзеленбуд” Харківської міської ради (61145, м. Харків, вул. Клочківська, буд. 195-А, код ЄДРПОУ 03362152) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 8 052 (вісім тисяч п`ятдесят дві) грн 00 коп. за подання апеляційної скарги та у розмірі 8 588 (вісім тисяч п`ятсот вісімдесят вісім) грн 80 коп. за подання касаційної скарги;
- стягнуто з Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова (61072, м. Харків, вул. Вартових Неба, 55-А, код ЄДРПОУ 0291010821) на користь Приватного підприємства “ЛСВ Моноліт” (43005, м. Луцьк, вул. Шопена, буд, 22, каб. 61, код ЄДРПОУ 34015769) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 49 101 (сорок дев`ять тисяч сто одну) грн 60 коп. за подання апеляційної скарги та у розмірі 65 468 (шістдесят п`ять тисяч чотириста шістдесят вісім) грн 80 коп. за подання касаційної скарги.
Ухвалою суду від 08.01.2026 поновлено провадження у справі № 908/656/25 з 28.01.2026, призначено підготовче судове засідання на 28.01.2026.
Ухвалою суду від 28.01.2026 відкладено підготовче провадження, засідання суду призначено на 23.02.2026.
Ухвалою суду від 23.02.2026 підготовче провадження закрито, призначено справу до розгляду по суті 25.03.2026.
20.03.2026 Заступником керівника Запорізької обласної прокуратури сформовано в підсистемі “Електронний суд” заяву, просить суд повернутись на стадію підготовчого провадження у справі № 908/656/25 та зупинити провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/20111/23 та оприлюднення повного тексу судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.
Ухвалою від 25.03.2026 суд повернувся на стадію підготовчого провадження, призначив підготовче судове засідання на 21.04.2026.
Ухвалою суду від 21.04.2026 відкладено підготовче провадження,засідання суду призначено на 18.05.2026.
Ухвалою суду від 18.05.2026 клопотання заступника керівника Запорізької обласної прокуратури про зупинення провадження у справі, викладене у заяві від 20.03.2026 (зареєстроване 23.03.2026 вх. № 6360/08-08/26) повернуто без розгляду. Підготовче провадження закрито. Призначено справу до розгляду по суті 02.06.2026.
Фіксування судового засідання 02.06.2026 здійснюється за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, далі ГПК України, суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). За заявою будь-кого з учасників справи або за ініціативою суду повне фіксування судового засідання здійснюється за допомогою відеозаписувального технічного засобу (за наявності в суді технічної можливості та за відсутності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу).
Суддею оголошено, яка справа розглядається, склад суду, та роз`яснено учасникам справи їх права, у тому числі право заявляти відводи. 
Відводів складу суду не заявлено.
Прокурор підтримав позовні вимоги на підставах викладених у позовній заяві.
Представники позивачів-1, 3,-4 у судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи були попереджені належним чином. 
В письмових поясненнях позивач-4 зазначив, що підстав для проведення перевірки закупівель та звернення Управління з позовом до суду про визнання недійсним договору від 21.10.2016 № 123 відсутні. Листом від 03.12.2024 № 040831-17/3251-2024 Бердянській окружній прокуратурі відмовлено в проведенні моніторингу та перевірки закупівель. Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області позбавлено можливості надати пояснення щодо суті позовних вимог.
В письмових поясненнях позивач-3 зазначив, що офісом заходи державного фінансового контролю, під час яких здійснювалось дослідження зазначеної процедури закупівлі, не проводились, встановлення та документування порушень не відбувалось. Органам Держаудитслужби як суб`єктам владних повноважень (у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України), правовий статус яких визначено Законом № 2939-ХІІ, надано право звертатися до суду з відповідним позовом про відшкодування збитків. Реалізація результатів заходів державного фінансового контролю, зокрема, спрямована па усунення виявлених порушень чи відшкодування заподіяної шкоди (у конкретно визначених випадках), здійснюється відповідно до законів та порядків залежно від виду заходу державного фінансового контролю, що проводився. Фактично категорію спорів, у яких Держаудитслужба може бути безпосередньо позивачем (діяти в інтересах держави), визначено пунктом 10 статті 10 Закону № 2939-ХІІ, Аналогічний припис містить абзац третій підпункту 9 пункту 4 Положення. Разом з тим, головні завдання, функції та правові основи діяльності органів державного фінансового контролю, які визначені Законом №2939, Положенням ро Державну аудиторську службу України, Бюджетним кодексом України не наділяють Дсржаудлтслужбу правом контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції та узгодженими діями суб`єктів господарювання. Враховуючи, що заходи державного фінансового контролю Офісом, під час яких здійснювалось дослідження вищезазначеної процедури закупівлі, не проводились, встановлення та документування порушень не відбувалось. Східний офіс Держаудитслужби позбавлено можливості надати пояснення щодо суп позовних вимог.
Представники відповідачів-1,-2 у судове засідання не прибули, поважні причини своєї неявки не повідомив, відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористалися, про час та місце розгляду справи були попереджені належним чином, будь-яких заяв, клопотань від відповідачів-1,-2 до суду не надходило. 
Ухвалою Господарського суду Запорізької області про відкриття провадження у справі від 24.03.2025 відповідачам-1,-2 запропоновано відповідно до ст. 165 ГПК України, у строк до 21.04.2025 подати до суду відзив із його документальним обґрунтуванням. Одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду направити копію відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, докази направлення/надання надати суду (додати до відзиву).
Відзив на адресу суду від відповідачів-1,-2 у встановлений процесуальний строк для подачі відзиву не надійшов, як і будь-яких клопотань чи заяв до суду від відповідача не надходило.
Виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною “права на суд”, адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії.
Ухвали суду у справі направлялася судом на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю “Еста Лайт” (вул. Возз`єднання, 16, м. Мукачево, Закарпатська область, 89600) проте, конверти повернулися з відміткою засобу поштового зв`язку «закінчення терміну зберігання».
За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Повернення відправлень, від яких відмовився адресат або вручення яких неможливе, повинне здійснюватися негайно.
Верховний Суд в ухвалі від 11.08.2022 у справі № 916/514/21 зазначає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статтями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.
За змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18). Тож відповідач не був позбавлений можливості ознайомитися з ухвалою суду у даній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Таким чином, сам лише факт неотримання поштової кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належними адресами та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для кореспонденції (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018 у справі № 44/227-б).
Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2021 по справі № 911/3142/19, відповідно до яких направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною “права на суд”, адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії.
Судом також враховано, що про хід розгляду справи, дату, час і місце проведення судового засідання у даній справі відповідач міг дізнатись з офіційного веб-порталу Судової влади України “Єдиний державний реєстр судових рішень”: //reyestr.court.gov.ua/. Названий веб-портал згідно з Законом України “Про доступ до судових рішень” № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.
При цьому, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Частинами 1, 2 ст. 3 Закону України “Про доступ до судових рішень” визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України “Про доступ до судових рішень”).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 та від 21.03.2019 у справі № 916/2349/17, а також в ухвалі Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 910/6964/18.
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалами суду у даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999).
Відповідачі-1,-2 та позивач-1 також були повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом розміщення ухвал суду на сайті Господарського суду Запорізької області, з метою доведення до сторін змісту ухвали суду.
Отже, суд вважає, що ним вжито достатньо заходів для повідомлення відповідачів-1,-2 та позивача-1 про відкриття провадження у справі № 908/656/25.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Статті 42, 46 Господарського процесуального кодексу України зобов`язують сторони користуватись рівними їм процесуальними правами.
Враховуючи те, що норми статей 182, 183 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 3 частини 1 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.
Отже, суд вважає, що ним вжито достатньо заходів для повідомлення сторін про відкриття провадження у справі № 908/656/26.
Згідно ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У судовому засіданні 02.06.2026, в порядку ст. 217 ГПК України суд закінчив порядок з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів – ст. 218 ГПК України.
Судові дебати – частина судового розгляду, що складаються з промов осіб, які беруть участь у справі. 
Заслухавши прокурора та позивача-2, дослідивши докази, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення, повідомив строк виготовлення повного тексту рішення та роз`яснив порядок і строк його оскарження.
Розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази, вислухавши пояснення прокурора та позивача-2, суд 

УСТАНОВИВ:

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути – визнання права.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з відомостями, розміщеними в електронній системі державних закупівель https://ips.vdz.ua Комунальним підприємством електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Бердянської міської ради (далі - Замовник, Споживач) 29.07.2016 опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів із закупівлі ламп розжарювання та газорозрядних електричних, ламп дугових Освітлювальне обладнання та електричних ламп ДК 021:2015-31500000-1, ламп розжарювання, енергозберігаючих ламп, ламп ДНаТ, код ДК 016:2010-27.40.1 (далі Лампи), у кількості 2800 одиниць (оголошення про проведення процедури закупівлі № 153342 опубліковане в інформаційному бюлетні «Вісник державних закупівель» за № 143 від 29.07.2016). Очікувана вартість предмета закупівлі становила 441 228,20 грн.
Відповідно до звіту про результати проведення процедур відкритих і двоступеневих торгів та попередньої кваліфікації № 11 від 24.10.2016 тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано чотирма суб`єктами господарювання: ТОВ «Укренергогарант»; ТОВ «Еста Лайт»; ФОП Шевченко В.М.; ФОП Самко Н.Ю.
Пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю «Укренергогарант» та Фізичної особи-підприємця Самко Наталі Юріївни відхилено на підставі п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 29 Закону України «Про публічні закупівлі».
За результатами оцінки пропозиції конкурсних торгів, цінових пропозицій, що оформлено протоколом від 15.09.2016, до процедури оцінки допущено ФОП Шевченка В.М. з ціновою пропозицією 296 689,00 грн та ТОВ «Еста Лайт» з ціновою пропозицією 378 195,60 грн. 
Ураховуючи, що найбільш економічно вигідною виявилася цінова пропозиція ФОП Шевченка В.М., Замовником прийнято рішення про акцепт такої цінової пропозиції та визнано її переможною.
20.09.2016 ФОП Шевченко В.М. листом № 3 повідомив голову комітету з конкурсних торгів Замовника про відмову від укладення договору з Замовником у зв`язку з неможливістю виконати зобов`язання щодо поставки предмета закупівлі, внаслідок чого Замовник змушений був укласти договір на поставку з ТОВ «Еста Лайт» (за найвищою ціновою пропозицією).
21.10.2016 між Комунальним підприємством електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Бердянської міської ради (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еста Лайт» (Постачальник) укладено договір про закупівлю товару № 123 (далі-Договір). 
Відповідно до п. 1.1 Договору розжарювання та газорозрядні електричні; лампи дугові (Освітлювальне обладнання та електричні лампи ДК 021:2015-31500000-1) (лампи розжарювання, енергозберігаючі лампи, лампи ДНаТ), код ДК 016:2010-27.40.1, а Замовник – прийняти та оплатити Товар. 
Відповідно до п. 3.1 Договору сума цього Договору становить 378 195 грн 60 коп., у тому числі ПДВ 63 032 грн 60 коп.
Пунктом 4.2 Договору визначено, що товар постачається протягом 5 днів з дня надання заявки. 
Відповідно дол. п. 4.5 Договору визначено, що перехід права власності на Товар здійснюється в момент підписання видаткової накладної та за умови надання документів, передбачених п. 4.3 Договору. Датою поставки Товару є дата фактичної поставки Товару, що зазначається у накладній в момент приймання Товару. 
Договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2016 (п. 10.1 Договору).
Як вбачається із звіту про виконання договору про закупівлю, сума оплати за договором про закупівлю склала 378 195,60 грн (у т. ч. ПДВ 63 032,60 грн). 
На виконання умов Договору Замовником сплачено на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Еста Лайт» грошові кошти у сумі 317 946,42 грн та 60 249,18 грн відповідно, що підтверджується платіжними дорученнями № 336 від 28.10.2016 та № 368 від 28.11.2016 та свідчить про повне виконання покупцем своїх зобов`язань за придбаний товар.
Відповідно до матеріалів, наданих Південно-східним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України до листа від 26.12.2024 № 54 02/3756е встановлено, що сторонами договору виконано взяті на себе зобов`язання. 
Зокрема, товар поставлено в обумовлені договором строки, заборгованість за поставлений товар відсутня. 
Комунальне підприємство електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Бердянської міської ради повідомило Запорізьке відділення про виконання договору від 21.10.2016 № 123 та надано копії підтверджуючих документів: видаткових накладних від 26.10.2016 № 1/2510, від 22.11.2016 № 1/2211 та платіжних доручень від 28.10.2016 № 336, від 28.11.2016 № 368.
Рішенням Антимонопольного комітету України від 02.11.2017 № 36-рш у справі № 03/28-17 визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Еста Лайт» (код ЄДРПОУ 38874948) та ФОП Шевченко В.М. своїми діями вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, шляхом спотворення результатів торгів (тендеру), проведеного Комунальним підприємством електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Бердянської міської ради щодо закупівлі ламп розжарювання та газорозрядних електричних, ламп дугових Освітлювальне обладнання та електричних ламп ДК 021:2015-31500000-1, ламп розжарювання, енергозберігаючих ламп, ламп ДНаТ, код ДК 016:2010-27.40.1, (оголошення про проведення процедури закупівлі № 153342, опубліковане у «Віснику державних закупівель» від 29.07.2016 № 143), проведеного у липні - жовтні 2016 року (п. 1 резолютивної частини рішення АКМУ № 36-рш).
Вказане рішення (за винятком конфіденційної та інформації з обмеженим доступом) оприлюднене на офіційному вебсайті Антимонопольного комітету та доступне за посиланням: https://southeastmtv.amcu.gov.ua/storage/app/uploads/public/605/9c5/847/6059c5847f5905957.
Під час розгляду адміністративною колегією Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України справи № 03/28-17 встановлено обставини, які свідчать про узгоджену поведінку між ФОП Шевченком В.М. та ТОВ «Еста Лайт» щодо дотримання законодавства про захист економічної конкуренції під час участі у Торгах, що проводились Замовником. 
За результатами дослідження пропозицій конкурсних торгів, що були подані ТОВ «Еста Лайт» та ФОП Шевченко В.М. до Замовника на Торги, встановлено, що між цими Учасниками здійснювався обмін інформацією під час підготовки конкурсних пропозицій. Узгодження умов участі у Торгах підтверджується наступним.
1. ФОП Шевченко В.М. та ТОВ «Еста Лайт» під час участі в Торгах, здійснювали господарську діяльність за однією адресою: 36002, м. Полтава, вул. Сосюри, 62, яку вказують в документах, поданих у складі своїх тендерних пропозицій (на фірмових бланках). Нежитлові приміщення за адресою: м. Полтава, вул. Сосюри, 62, є власністю ТОВ «ЕХНАТОН ЛЮКС», які були надані ним у безоплатне тимчасове користування на підставі договорів позички нежитлового приміщення: ТОВ «Еста Лайт»- під офіс та складське приміщення (інформація з обмеженим доступом); ФОП Шевченку В.М.- під офіс ((інформація з обмеженим доступом). Тобто, ТОВ «Еста Лайт» використовував в господарській діяльності приміщення, яке належить ТОВ «ЕХНАТОН ЛЮКС», яке пов`язано відносинами контролю з ФОП Шевченко В.М. ТОВ «ЕХНАТОН ЛЮКС» (директор Шевченко В.М.), здійснюючи передачу в користування нежитлового приміщення на безоплатній основі ТОВ Еста Лайт», не отримує дохід від такої операції. Надання в безоплатне користування нежитлового приміщення можливе між суб`єктами господарювання, які поєднані або споріднені між собою спільністю економічних інтересів. За адресою м. Полтава, вул. Сосюри, 62 здійснює господарську діяльність ФОП Колесніченко І.І., яка у 2016 році була одним із постачальників Ламп ТОВ «Еста Лайт», придбаних у ФОП Шевченка В.М. для подальшої реалізації (інформація з обмеженим доступом). Водночас, у період з 01.01.2016 по 04.11.2016 Колесніченко І. І. була працівником (менеджером зі збуту) ТОВ «Еста Лайт» (інформація з обмеженим доступом) та за довіреністю від 29.08.2016 уповноважена представляти його інтереси, зокрема, у державних закупівлях. Вищезазначені обставини вказують на зв`язок між ТОВ «Еста Лайт» та ФОП Шевченко В.М. через ТОВ «ЕХНАТОН ЛЮКС», Колесніченко І.І., який передбачає обізнаність у напрямках господарської діяльності один одного, зокрема із їх участю у конкурсних торгах, що дало ТОВ «Еста Лайт» та ФОП Шевченко В.М. можливість за певних умов узгодити свої дії під час участі в одних торгах (тендерах).
2. Аналіз банківських виписок по особовому рахунку ТОВ «Еста Лайт» у АТ «Райффайзен Банк» за 2016 рік показав, що між ТОВ «Еста Лайт» та ФОП Шевченком В.М. існували сталі ділові та господарські відносини як до проведення Торгів, так і під час та після їх проведення, зокрема, у вигляді взаємних розрахунків, у тому числі, з призначенням платежу оплата за товар та послуги тощо. У період з 01.01.2016 по 31.12.2016 ТОВ «ЕХНАТОН ЛЮКС» та ФОП Шевченко В.М. були пов`язані відносинами контролю через Шевченка В.М., який був їх керівником та засновником (з часткою 100%). У зазначений період, як свідчать дані Таблиці 1, ТОВ «Еста Лайт» перерахувало ТОВ «ЕХНАТОН ЛЮКС» кошти у сумі (інформація з обмеженим доступом) у вигляді поворотної фінансової допомоги згідно договорів (інформація з обмеженим доступом). 22.01.2016 ТОВ «Еста Лайт» повернуло на рахунок ФОП Шевченка В.М. кошти у сумі (інформація з обмеженим доступом), які отримало у вигляді поворотної фінансової допомоги згідно договорів (інформація з обмеженим доступом). Надання один одному, поворотної безвідсоткової фінансової свідчить про єдність економічних інтересів у Учасників та відсутність конкуренції між ними. Наявність сталих господарських відносин між Учасниками, в сукупності з іншими встановленими обставинами справи, свідчать про обізнаність щодо господарської та фінансової діяльності один одного, внаслідок чого вони мали можливість обміну інформації, у тому числі щодо участі у Торгах. 
3. Документацією конкурсних торгів Замовника Учасникам було запропоновано подати пропозиції конкурсних торгів особисто, поштою або електронною поштою (у разі подання у формі електронного документа), кінцевий строк подання пропозицій конкурсних торгів - 31.08.2016 до 08 год. 30 хв. Відповідно до реєстру отриманих пропозицій конкурсних торгів, Учасники подали Замовнику пропозиції конкурсних торгів на Торги: ТОВ «Укренергогарант» - 29.08.2016 о 18 год. 00 хв; ТОВ «Еста Лайт»- 30.08.2016 о 15 год. 40 хв.; ФОП Шевченко В.М.-30.08.2016 о 15 год. 30 хв.; ФОП Самко Н.Ю. - 31.08.2016 об 08 год. 20 хв. Тобто, ТОВ «Еста Лайт» та ФОП Шевченко В.М. подали Замовнику пропозиції конкурсних торгів на Торги в один день 30.08.2016, майже одночасно. За інформацією ФОП Шевченка В.М. (лист від 04.04.2017 № б/н), конкурсна пропозиція на Торги була подана ним під час візиту до Замовника. Конкурсна пропозиція ТОВ «Еста Лайт» була подана особисто його представником Замовнику (лист від 03.04.2017 № 55). Враховуючи, що ФОП Шевченко В.М. та ТОВ «Еста Лайт» подали конкурсні пропозиції на Торги майже одночасно, синхронність вказаних дій у часі не може вважатись випадковим збігом обставин, оскільки Учасникам для подачі пропозицій конкурсних торгів надавався значний час (з дати оголошення 29.07.2016 до кінцевого строку подання пропозицій 31.08.2016).
4. За інформацією ТОВ «Еста Лайт» (лист від 03.04.2017 № 55) та ФОП Шевченка В.М. (листи від 04.04.2017 №б/н та від 19.05.2017 № 101) підготовка та збір документів для участі в Торгах здійснювались безпосередньо керівництвом відповідних суб`єктів господарювання без залучення третіх осіб; для підготовки документів, що подавались у складі власної пропозиції на Торги шаблонів документів, таблиць, форм документів, зразків документів тощо, крім тих, що передбачені конкурсною документацією ; та документів (матеріалів тощо), які були взяті з відкритих джерел (ресурсів тощо), доступних для інших суб`єктів господарювання, та/або джерел (ресурсів тощо), які доступні обмеженому колу осіб (суб`єктам господарювання, фізичним особам тощо), зокрема із засобів масової інформації (ЗМІ), мережі Інтернет, відкритих баз даних тощо не використовувалось. В тендерній документації ТОВ «Еста Лайт» та ФОП Шевченка В.М. для участі у Торгах було виявлено ряд схожостей, спільних помилок, однакових недоліків в оформленні документів та однакових документів на товар (сертифікатів відповідності, паспортів, декларацій про відповідність). ТОВ «Еста Лайт» та ФОП Шевченко В.М. в однаковий спосіб оформлювали документи, що повинні були складатись безпосередньо учасниками у складі пропозицій конкурсних торгів у Торгах.
5. Згідно з п.п. 4 п. 2 розділу III «Підготовка пропозицій конкурсних торгів» до документації конкурсних Торгів, Замовником вимагалось від Учасників надання інформації про необхідні технічні, якісні, кількісні та інші вимоги щодо характеристик предмету закупівлі в тому числі специфікацію (розрахунок вартості), встановлену Замовником у відповідності до Додатку 2 до документації конкурсних Торгів.
6. Згідно з документацією конкурсних торгів Замовника, протоколом Торгів переможцем процедури тендерної закупівлі визнається учасник, який подав пропозицію, що відповідає вимогам Замовника, є економічно вигідною та має найнижчу ціну. Тобто, єдиним критерієм, за яким визнається переможець процедури закупівель, є ціна. В оголошенні про проведення відкритих торгів Замовником було зазначено, що розмір бюджетного призначення за кошторисом або очікувана вартість предмета закупівлі становить 401 900,00 грн., кількість товару – 2800 шт. При аналізі цінових пропозицій ТОВ «Еста Лайт», ФОП Шевченка В.М., ТОВ «Укренергогарант» та ФОП Самко Н.Ю. на Торгах встановлено, що у ТОВ «Еста Лайт» цінова пропозиція є найвищою, та перевищує на 27 % цінову пропозицію ФОП Шевченка В.М., та на 34 % - цінову пропозицію ТОВ «Укренергогарант», яка є найнижчою. Водночас, окремо по позиціям, ціни, запропоновані ТОВ «Еста Лайт» перевищують ціни, запропоновані ФОП Шевченком В.М., на лампи загального призначення та компактні люмінесцентні енергоощадні лампи (позиції 1, 2, 5, 6) - однаково на 11 %, на лампи компактні люмінесцентні енергоощадні (позиції 3, 4) – на 75 – 81 %. На підставі вищевикладених фактів, участь ФОП Шевченка В.М. та ТОВ «Еста Лайт» у Торгах , є домовленістю, внаслідок якої усувалась конкуренція між ними, що свідчить про їх незацікавленість у забезпечені об`єктивності процедури обрання Замовником переможця. ТОВ «Еста Лайт» та ФОП Шевченко В.М. приймали участь в інших торгах: на закупівлю ДБН В.2.5-28-2006 «Природне та штучне освітлення» (Капітальний ремонт мереж вуличного освітлення шляхом технічного переоснащення світильників на основі ЛЕД технологій по проекту із Північною Екологічною Фінансовою Корпорацією НЕФКО) (придбання світлодіодних ламп або світлодіодних модулів (або еквівалент)), проведених Коломийською міською радою Івано-Франківської області (78203, пр. Грушевського, 1, м. Коломия, Івано-Франківська обл., код ЄДРПОУ 04054334) (номер оголошення 139296, опублікованого у «Віснику державних закупівель» № 121 (30.06.2016) від 30.06.2016). У зазначених торгах конкурентів у Учасників не було. Переможцем було визначено ФОП Шевченка В.М. з ціновою пропозицією 934 694,10 грн, яка на 4,9 % була нижче, ніж цінова пропозиція ТОВ «Еста Лайт» (982694,10 грн.). 29.08.2016 з ФОП Шевченком В.М. було укладено договір щодо поставки ламп світлодіодних LP-96 50W Е40 у кількості 927 шт. 30.08.2016 ФОП Шевченко В.М. та ТОВ «Еста Лайт» подали конкурсні пропозиції Замовнику на участь у Торгах. 31.08.2016, на розкритті пропозицій конкурсних Торгів, була відома попередня інформація про ціну кожної пропозиції конкурсних торгів та інше, при цьому була присутня Колесніченко І.І. – представник ТОВ «Еста Лайт». 15.09.2016 остаточно було відомо про допуск до оцінки конкурсних пропозицій тільки двох учасників - ФОП Шевченка В.М. та ТОВ «Еста Лайт», та про перемогу ФОП Шевченка В.М. у Торгах. А вже 20.09.2016 ФОП Шевченко В.М. листом № 3 повідомив голову комітету з конкурсних торгів Замовника про відмову від укладення договору з Замовником у зв`язку з не можливістю виконати зобов`язання щодо поставки предмета закупівлі, внаслідок чого Замовник змушений був укласти договір на поставку з ТОВ «Еста Лайт» (за найвищою ціновою пропозицією). 
Дії товариства з обмеженою відповідальністю «Еста Лайт» та Фізичної особи – підприємця Шевченка В.М., що полягали в погодженні своїх конкурсних пропозицій під час участі у процедурі закупівлі ламп розжарювання та газорозрядних електричних; ламп дугових (Освітлювальне обладнання та електричні лампи ДК 021:2015-31500000-1) (лампи розжарювання, енергозберігаючі лампи, лампи ДНаТ), код ДК 016:2010-27.40.1 – 2800 шт, відповідно до оголошення № 153342, опублікованого у «Віснику державних закупівель» № 143 (29.07.2016) від 29.07.2016), проведеної у липні – жовтні 2016 року комунальним підприємством електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Бердянської міської ради (код ЄДРПОУ 03345024), є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів (тендерів).
Отже, Антимонопольним комітетом України під час розгляду справи № 03/28-17 визнано:
- наявність сталих господарських відносин між учасниками Торгів, зокрема у вигляді взаємних розрахунків;
- спільна підготовка Учасників до участі у Торгах; 
- синхронне подання документів на торги, ряд схожостей, спільних помилок, однакових недоліків у оформленні документів;
- спільні унікальні особливості властивостей файлів учасників Торгів;
- обмін інформацією під час підготовки конкурсних пропозицій між учасниками Торгів;
- здійснення господарської діяльності під час участі у Торгах за однією адресою;
- використання у господарській діяльності приміщення одним суб`єктом господарювання, що пов`язане відносинами контролю з іншим суб`єктом господарювання;
- обізнаність у напрямках господарської діяльності один одного; 
- надання поворотної фінансової допомоги та фінансова підтримка Учасниками один одного у господарській діяльності;
- схожість у тендерних пропозиціях: надання однакових технічних, якісних та інших вимог щодо характеристик товару, схожість цінової пропозиції товару.
Таким чином, узгодивши свої дії під час підготовки та участі у торгах, ТОВ «Еста Лайт» та ФОП Шевченко В.М. порушували основний принцип державних закупівель принцип добросовісної конкуренції серед учасників, позбавивши Замовника можливості здійснити конкурентний відбір найкращої пропозиції з максимально низькою ціною та найкращою якістю товару. 
Сукупність наведених вище фактів та схожість в оформлені пропозицій конкурсних Торгів свідчить про те, що поведінка суб`єктів господарювання ТОВ «Еста Лайт» та ФОП Шевченка В.М. під час участі у Торгах була погодженою та не мала на меті ведення конкурентної боротьби, що є обов`язковою умовою конкуренції та необхідною умовою визначення переможця. 
З огляду на вищезазначене, адміністративна колегія Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у своєму рішенні від 02.11.2017 № 36-рш у справі № 03/28-17 дійшла висновку, що ТОВ «Еста Лайт» та ФОП Шевченко В.М. під час підготовки документації на торги (тендер) діяли не самостійно, тобто не змагалися між собою, а узгоджували свої дії, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель. 
Узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, ТОВ «Еста Лайт» та ФОП Шевченко В.М. тим самим усунули конкуренцію та змагальність між собою, а отже, спотворили результати проведення Замовником торгів, порушивши право Замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, а відтак, вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України «Про захист економічної конкуренції».
Вказані обставини виключають змагальність суб`єктів господарювання (відповідачів в антимонопольній справі) між собою та їх самостійну діяльність, узгодження своїх дій, що свідчить про відсутність конкуренції між ними та призвело до порушення основоположного принципу публічних закупівель - добросовісної конкуренції. Натомість змагальність продавців учасників конкурентних процедур закупівель ґрунтується на непевності щодо інших учасників та їх поведінки і зумовлює необхідність пропонування кожним з учасників кращих умов за найнижчими цінами. У випадку, коли учасники торгів домовляються між собою щодо умов тендерних пропозицій, усувається непевність, а отже, усувається конкуренція між ними. Оскільки замовник обмежений у ході здійснення процедури торгів лише поданими пропозиціями, то у разі якщо учасники замінять конкуренцію між собою на координацію, замовник не отримує того результату, який би він мав в умовах справжньої конкуренції, тобто вибір переможця закупівлі на принципах прозорої конкурентної процедури. 
Прокурор вважає, що така поведінка Товариства з обмеженою відповідальністю «Еста Лайт» та Фізичної особи-підприємця Шевченком В.М. становить порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, заборонених відповідно до п. 1 ст. 50, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
З метою з`ясування підстав для представництва інтерерсів держави в суді, а також надання можливості упованоженому органу самостійно відреагувати на викладені вище порушення, на виконання вимог приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Бердянською окружною прокуратурою Запорізької області 12.11.2024 скеровано до Бердянської міської військової адміністрації запит за вих. № 50 2368ВИХ-24 про надання інформації щодо вжиття міською радою заходів для відновлення порушених прав. 
У відповідь на вказаний запит листом від 15.11.2024 за вих. № 06-0305/40 Виконавчий комітет Бердянської міської ради Запорізької області послався на військову агресію російської федерації проти України, тимчасову окупацію з 27.02.2022 території Бердянської міської територіальної громади, а також перебування майна, реєстрів та всієї інформаційної бази, у тому числі і документації підприємства, під повним контролем окупаційних військ і відсутності доступу до неї. Зазначено, що відповідні заходи органом місцевого самоврядування не вживалися. 
16.01.2025 за вих. № 50-73ВИХ-25, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», окружною прокуратурою скеровано до Бердянської міської військової адміністрації аналогічний лист про надання інформації щодо вжиття міською радою заходів представницького характеру. 
На вказаний лист Виконавчим комітетом Бердянської міської ради Запорізької області надано інформацію від 21.01.2025 за вих. № 06 0056/56/02-14 про неможливість вжиття заходів представницького характеру через відсутність будь-якої документації Комунального підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Бердянської міської ради. 
Бердянською окружною прокуратурою Запорізької області 12.02.2025 за вих. № 50-223ВИХ-25 повторно в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» скеровано до Бердянської міської військової адміністрації запит про надання інформації щодо вжиття міською військовою адміністрацією заходів для відновлення порушених державних інтерерсів у вказаних правовідносинах. 
На вказаний лист Бердянською міською військовою адміністрацією Бердянського району Запорізької області надано інформацію від 18.02.2025 № 04-10/20 про неможливість вжиття заходів представницького характеру через відсутність будь-якої документації Комунального підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Бердянської міської ради. Заходи щодо вирішення даного питання будуть вжиті після повної деокупації міста Бердянська Запорізької області, а також виключення міста з переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії. 
Бердянською окружною прокуратурою Запорізької області 12.02.2025 за вих. № 50-222ВИХ-25 в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» скеровано до Бердянської міської ради запит про надання інформації щодо вжиття міською радою заходів для відновлення порушених державних інтерерсів. При цьому запит скеровано на адресу Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, як органу, який виконує повноваження зазначеного орагану місцевого самоврядування. Виконавчим комітетом Бердянської міської ради Запорізької області надано інформацію від 18.02.2025 за вих. № 06-0151/02-14 про неможливість надати запитувану інформацію, оскільки майно, реєстри та всі інформаційні бази, включаючи документацію Бердянської міської ради, перебувають під повним контролем окупаційних військ, і наразі доступ до них відсутній. Тому підтвердити факт того, чи вживалися заходи представницького характеру Бердянською міською радою наразі неможливо. 
Реалізацію повноважень Державної аудиторської служби України на території Запорізької області здійснює Східний офіс Держаудитслужби згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» та Положенням про управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області, затвердженого наказом Східного офісу Держаудитслужби від 29.08.2016 № 3. 
Наказом Держаудитслужби України від 02.06.2016 № 23 затверджено Положення про Східний офіс Держаудитслужби, відповідно до якого основним завданням Офісу є реалізація повноважень Держаудитслужби на території Дніпропетровської, Донецької, Запорізької та Кіровоградської областей та у складі Офісу утворюються як структурні підрозділи, в т.ч. управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області. 
Отже, органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження у спірних правовідносинах, є Східний офіс Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області. 
Бердянською окружною прокуратурою Запорізької області в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» 14.11.2024 на адресу Східного офісу Держаудитслужби та Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області скеровано лист за № 50-2396ВИХ-24 щодо вжиття заходів до звернення до суду із відповідним позовом.
Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області листом № 040831-17/3251-2024 від 03.12.2024 повідомило, що у органу державного фінансового контролю відсутнє право порушувати питання про визнання недійсним договору, укладеного за наслідками вищевказаних торгів. Заходи щодо звернення із позовною заявою до суду самостійно вживатись не будуть. 
У відповідності до абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» окружною прокуратурою листом від 12.03.2025 за вих. № 50-501ВИХ-25 повідомлено Бердянську міську раду про вжиття заходів представницького характеру. 
У відповідності до абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» окружною прокуратурою листом від 12.03.2025 за вих. № 50 503ВИХ-25 повідомлено Бердянську міську військову адміністрацію про вжиття заходів представницького характеру. У відповідності до абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» окружною прокуратурою листом від 12.03.2025 за вих. № 50 502ВИХ-25 повідомлено Східний офіс Держаудитслужби та Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області про вжиття заходів представницького характеру.
Отже, прокурором дотримано вимоги абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, на виконання яких Бердянською окружною прокуратурою Запорізької області попередньо, до пред`явлення позову, повідомлено позивача про прийняття рішення стосовно представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду даного позову.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Положення частини 2 статті 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди). 
Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 204 ЦК України гарантується презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Така презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України).
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Згідно ч. 3 ст. 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. 
Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.03.2019 № 922/1391/18, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою зі сторін і якою мірою виконано зобов`язання, а також з`ясувати наявність наміру (умислу), який означає, що сторони (сторона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б в однієї зі сторін щодо настання відповідних наслідків.
Аналогічні правові висновки щодо застосування вказаних норм матеріального права викладено і в постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/1421/16, від 15.02.2018 у справі № 911/1023/17, від 17.04.2018 у справі № 910/1424/16, від 31.05.2018 у справі № 911/639/17, від 09.07.2019 у справі № 911/1113/18, від 10.06.2021 у справі № 910/114/19, від 15.12.2021 у справі № 910/6271/17 від 13.01.2022 у справі № 908/3736/15.
До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
Як констатує Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави і територіальної громади визначає Закон України “Про публічні закупівлі”.
Відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про публічні закупівлі” публічна закупівля (далі - закупівля) - придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом.
Договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару (пункт 6 частини першоїстатті 1 Закону України “Про публічні закупівлі”).
27.05.2025 ухвалою суду було зупинено провадження у справі № 908/656/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23.
19.12.2025 Верховний суд у складі суддів об`єднаної палати касаційного господарського суду у справі № 922/3456/23 за результатами розгляду касаційних скарг ухвалив постанову в якій дійшов наступних висновків:
“Щодо підстав для застосування до спірних відносин ч. 3 ст. 228 ЦК України. 
61. Предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним рішення тендерного комітету СКП “Харківзеленбуд”, оформленого протоколом від 13.11.2019 № 338, та договору як таких, що вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору, шляхом стягнення з ПП “ЛСВ “Моноліт” на користь СКП “Харківзеленбуд” коштів, отриманих за результатами виконання договору про закупівлю товарів, у розмірі 2 370 000,00 грн, а з СКП “Харківзеленбуд” - в дохід державного бюджету (на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України).
62. СКП “Харківзеленбуд” у касаційній скарзі стверджувало, що для суб`єктів господарювання, які порушили норми Закону “Про захист економічної конкуренції”, зокрема, у разі вчинення антиконкурентних узгоджених дій, чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (ст. 52 Закону “Про захист економічної конкуренції”) та певні обмеження щодо прийняття участі у процедурах закупівлі протягом наступних трьох років після притягнення до відповідальності за вчинення таких дій (п. 4 ч. 1 ст. 17 Закону “Про публічні закупівлі”), а відтак, намагання прокурора додатково стягнути з ПП “ЛСВ Моноліт” кошти за фактично виконаним належним чином договором є покладенням на останнього надмірної відповідальності.
63. Отже ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК.
64. Згідно з цією нормою у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
65. Аналогічна за змістом норма містилася у ч.1 ст.208 ГК (яка була чинною у період існування спірних відносин).
Щодо правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України. 
66. Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України” від 02.12.2010 ст. 228 була доповнена ч. 3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
67. Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі № 802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі № 160/14095/21 від 13.11.2024 у справі № 911/934/23).
68. Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч. 3 ст. 228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).
69. За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
70. Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
71. Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
72. У ч. 3 ст. 228 ЦК передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
73. Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Щодо відповідності приписів ч. 3 ст. 228 ЦК критеріям ЄСПЛ щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції
74. Вирішуючи питання щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК, ч. 1 ст. 208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
75. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
76. Застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів
77. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення”.
“ 89. Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа “Kurban v. Turkey” (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10). Заявник ( ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (ст.1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
90. ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей ст. 1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором.
91. Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.
А. Щодо винної особи
92. У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
93. Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч. 3 ст. 228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
94. Отже, для застосування приписів ч. 3 ст. 228 ЦК прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі. 
95. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч. 3 ст. 228 ЦК.
96. Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
97. У справі “Kurban v. Turkey” (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).
98. Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).
99. ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
100. Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч. 3 ст. 228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
101. Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч. 3 ст. 228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст. 228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави”.
“ 103. Отже, колегія суддів у справі №911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).
104. Тим не менше, Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, ч. 3 ст. 228 ЦК так і не була виключена з ЦК, хоча її аналог у ГК (ст. 208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним.
105. Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнює висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК, таким чином:
При визначенні підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо). 
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Б. Щодо добросовісної сторони правочину
106. ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовсної сторони правочину, СКП “Харківзеленбуд”).
107. На перший погляд, приписи ч.3 ст.228 ЦК свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника. 
108. Втім, Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч. 3 ст. 228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.
109. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
110. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа “Air Canada v. the United Kingdom”).
111. Як у справі, що переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі - з ПП “ЛСВ "Моноліт” на корить СКП “Харківзеленбуд”).
112. СКП “Харківзеленбуд” неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч.3 ст.228 ЦК всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.
113. Більше того, прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Враховуючи, що закупівлю товарів проводило комунальне підприємство за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є територіальна громада міста Харкова. Між тим, прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не бюджету міста Харкова (тобто територіальної громади, яка на думку прокурора постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для комунального підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади міста Харкова”.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 20.01.2026 у справі № 910/7385/23 зазначені такі висновки:
“8.36. Чітке законодавче визначення поняття “інтерес” та поняття “інтерес держави і суспільства” відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття “інтерес” є ширшим, адже охоплює, наприклад, “охоронюваний законом інтерес”, “публічний інтерес”, “суспільний інтерес” тощо.
8.37. У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 дано визначення поняттю “охоронюваний законом інтерес”: у логічно-смисловому зв`язку з поняттям “право” (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
8.38. Верховний Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
8.39. Поняття “інтереси держави” має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
8.40. Таким чином, здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 ЦК України можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
8.41. Отже, для правильного вирішення спору у цій справі необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
8.41.1. Верховний Суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
8.42. Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
8.43. Схожий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду 19.12.2025 переглянув у касаційному порядку рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 у справі № 922/3456/23 про визнання недійсним рішення тендерного комітету, договору про закупівлю товарів та стягнення коштів (до закінчення перегляду судового рішення якої Суд зупиняв касаційне провадження у справі № 910/7385/23).
8.46. Перед Верховним Судом у справі № 922/3456/23 постало питаннями чи підлягає застосуванню до спірних відносин положення частини третьої статті 228 ЦК України, тобто чи є укладений правочин (договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури), таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону “Про захист економічної конкуренції”).
8.47. Так, приймаючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, об`єднана палата у постанові від 19.12.2025 дійшла, зокрема, таких висновків:
“Щодо підстав для застосування до спірних відносин ч. 3 ст. 228 ЦК України
61. Предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним рішення тендерного комітету СКП “Харківзеленбуд”, оформленого протоколом від 13.11.2019 №338, та Договору як таких, що вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору, шляхом стягнення з ПП “ЛСВ “Моноліт” на користь СКП “Харківзеленбуд” коштів, отриманих за результатами виконання договору про закупівлю товарів, у розмірі 2 370 000,00 грн, а з СКП “Харківзеленбуд”- в дохід державного бюджету (на підставі ч.3 ст.228 ЦК).
62. СКП “Харківзеленбуд” у касаційній скарзі стверджувало, що для суб`єктів господарювання, які порушили норми Закону “Про захист економічної конкуренції”, зокрема, у разі вчинення антиконкурентних узгоджених дій, чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (ст .52 Закону “Про захист економічної конкуренції”) та певні обмеження щодо прийняття участі у процедурах закупівлі протягом наступних трьох років після притягнення до відповідальності за вчинення таких дій (п.4 ч.1 ст. 17 Закону “Про публічні закупівлі”), а відтак, намагання прокурора додатково стягнути з ПП “ЛСВ Моноліт” кошти за фактично виконаним належним чином договором є покладенням на останнього надмірної відповідальності.
63. Отже ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування ч.3 ст. 228 ЦК.
64. Згідно з цією нормою у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
65. Аналогічна за змістом норма містилася у ч.1 ст.208 ГК (яка була чинною у період існування спірних відносин).
Щодо правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених ч.3 ст. 228 ЦК
66. Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України” від 02.12.2010 ст.228 була доповнена ч.3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
67. Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч. 3 ст.228 ЦК неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).
68. Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч. 3 ст.228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).
69. За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
70. Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
71. Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
72. У ч.3 ст.228 ЦК передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
73. Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Щодо відповідності приписів ч. 3 ст.228 ЦК критеріям ЄСПЛ щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції
74. Вирішуючи питання щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч. 3 ст.228 ЦК, ч. 1 ст. 208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
75. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
76. Застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів
77. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення”.
“ 89. Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа “Kurban v. Turkey” (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10). Заявник ( ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (ст.1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
90. ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей ст.1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором.
91. Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч. 3 ст.228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.
А. Щодо винної особи
92. У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
93. Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч. 3 ст.228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
94. Отже, для застосування приписів ч. 3 ст.228 ЦК прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.
95. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч. 3 ст.228 ЦК.
96. Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
97. У справі “Kurban v. Turkey” (рішення від 24.11.2020, заява № 75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).
98. Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).
99. ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
100. Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч. 3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
101. Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч. 3 ст. 228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст. 228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч. 3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави”.
“ 103. Отже, колегія суддів у справі №911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).
104. Тим не менше, Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, ч. 3 ст. 228 ЦК так і не була виключена з ЦК, хоча її аналог у ГК (ст. 208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним.
105. Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнює висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК, таким чином:
При визначенні підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Б. Щодо добросовісної сторони правочину
106. ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовсної сторони правочину, СКП “Харківзеленбуд”).
107. На перший погляд, приписи ч. 3 ст. 228 ЦК свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника.
108. Втім, Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч. 3 ст. 228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.
109. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
110. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа “Air Canada v. the United Kingdom”).
111. Як у справі, що переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі - з ПП “ЛСВ "Моноліт” на корить СКП “Харківзеленбуд”).
112. СКП “Харківзеленбуд” неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч. 3 ст. 228 ЦК всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.
113. Більше того, прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Враховуючи, що закупівлю товарів проводило комунальне підприємство за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є територіальна громада міста Харкова. Між тим, прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не бюджету міста Харкова (тобто територіальної громади, яка на думку прокурора постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для комунального підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади міста Харкова”.
8.48. Колегія суддів з огляду на положення частини четвертої статті 236 ГПК України враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі № 922/3456/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову (визнання недійсними рішення тендерного комітету та договору, стягнення коштів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України).
8.49. Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, прокурор у цій справі не довів, що оспорюваний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Як на доказ покликався виключно на рішення АМК. Суди зазначили, що лише сам встановлений рішенням АМК факт вчинення відповідачами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства. Для визнання недійсним правочину на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.
8.50. Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові з огляду на приписи частини третьої статті 228 ЦК України є правильними по суті і підлягають залишенню без змін з мотивів, викладених у цій постанові”.
Тобто сам лише факт вчинення вказаними товариствами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням Антимонопольного комітету України № 36-рш від 02.11.2017, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 17 Закону України “Про публічні закупівлі” встановлено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у п.п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 40 цього Закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
У вказаний спосіб держава гарантує розвиток добросовісної конкуренції, забезпечує ефективність правового регулювання сфери публічних закупівель, прозорість процедур. При цьому позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжчиком, за допомогою якого держава усуває недобросовісність суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
Крім того, за порушення законодавства про захист економічної конкуренції Законом України “Про захист економічної конкуренції” передбачена відповідальність. Зокрема, за порушення, пунктів 1, 2 та 4 ст. 50 цього Закону, накладаються штрафи (ст. 51, ч. 2 ст. 52 Закону України “Про захист економічної конкуренції”).
Як вбачається з матеріалів справи, за порушення, передбачене п. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, рішенням Антимонопольного комітету України № 36-рш у справі № 03/28-17 накладено штраф на Товариство з обмеженою відповідальністю «Еста Лайт» у розмірі 56 000 грн 00 коп. та на Фізичну особу-підприємця Шевченка Віталія Миколайовича у розмірі 56 000 грн 00 коп.
За інформацією Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, зазначеній у листі № 54-02/3373е від 22.11.2024, рішення адміністративної колегії Товариством з обмеженою відповідальністю «Еста Лайт» та Фізичною особою-підприємцем Шевченком В.М. до суду не оскаржувалось. 
Фізичною особою-підприємцем Шевченком В.М. сплачено накладений штраф у добровільному порядку.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Еста Лайт» штраф у добровільному порядку не сплачено. 
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 23.07.2018 у справі № 907/278/18 (опубліковано в ЄДРСР за № 75768043) задоволено позов Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України та стягнуто з товариства 56 000 грн штрафу, накладеного за рішенням від 02.11.2017 за № 36-рш. Наразі триває примусове виконання вказаного судового рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Встановлений рішенням Антимонопольного комітету факт вчинення відповідачами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства. 
Для визнання недійсним правочину на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.
Враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч. 3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
При застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч. 3 ст. 228 ЦК, не дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого. Застосуванням відповідних приписів ч. 3 ст. 228 ЦК відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 55 Закону України “Про захист економічної конкуренції” особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування.
Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими п. п. 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 ст. 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.
Положення Закону України “Про захист економічної конкуренції” є спеціальними у випадку порушення його норм, зокрема, шляхом узгодженої поведінки на торгах. Цей закон також визначає можливість заявлення вимог про стягнення шкоди, завданої таким порушенням.
Тобто, прокуратура, у разі завдання, на її думку, шкоди інтересам держави і суспільства внаслідок укладення і виконання договору, не позбавлена можливості розрахувати завдані таким порушенням збитки та пред`явити вимогу про їх стягнення з винної особи, як це передбачено ст. 55 Закону України “Про захист економічної конкуренції”.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Прокурор у цій справі не довів, що оспорюваний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Як на доказ покликався виключно на рішення Антимонопольного комітету України. Лише сам встановлений рішенням Антимонопольного комітету України факт вчинення відповідачами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. 
Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства. Для визнання недійсним правочину на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.
Прокурором не доведено, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Прокурором не доведено належними та допустимими доказами, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного договору про закупівлю за результатами проведення відкритих торгів, наявність протиправних наслідків, а також наявність умислу (наміру) у сторін саме на укладення договору, що суперечить інтересам держави і суспільства.
З урахуванням положень частини четвертої статті 236 ГПК України суд враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справах № 922/3456/23, № 910/7385/23, 908/2939/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову (визнання недійсними рішення тендерного комітету та договору, стягнення коштів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України).
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно із ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
З урахуванням положень частини четвертої статті 236 ГПК України суд враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справах №№ 922/3456/23, 910/7385/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову (визнання недійсними рішення тендерного комітету та договору, стягнення коштів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України).
Крім того, суд погоджується з обґрунтуванням прокурора щодо строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, ст. 257 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Про факт вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «Еста Лайт» антиконкурентних узгоджених дій у вигляді спотворення результатів тендера, проведеного відповідачем - 1, стало відомо з рішення адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 02.11.2017 № 36-рш у справі № 03/28-17. Як наслідок, про порушення договором інтересів держави та суспільства з умислу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еста Лайт» та про особу, яка його вчинила, позивачі і прокурор могли довідатися лише 02.11.2017, а отже, з цього дня розпочався перебіг строку позовної давності. З позовом прокурор звернувся до суду 17.03.2025 (дата формування позовної заяви в підсистемі “Електронний суд”), трирічний строк позовної давності до 02.11.2020. 
Разом з цим, п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу продовжуються на строк його дії. 
Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в Україні встановлено карантин строком до 03.04.2020. 
У подальшому, постановою Кабінету Міністрів України № 230 від 25.03.2020, № 291 від 22.04.2020, №343 від 04.05.2020, № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104, від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 530 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1423 від 23.12.2022, № 383 від 24.04.2023 строк дії карантину продовжено до 30 червня 2023 року. 
Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023«Про відміну на території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню н території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин відмінено з 24.00 год. 30.06.2023 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. 
У подальшому, Указами Президента України строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє на теперішній час, та на теперішній час, продовжено дія воєнного стану в Україні. 
Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.
Отже, виходячи з вище наведеного, прокурором не пропущено строк позовної давності, наведені норми, строки визначені ст. 257 ЦК України були продовжені на час карантину та на період військового стану, що для заявлених вимог строки загальної позовної давності не спливли, оскільки Законами України були внесені зміни до ЦК України щодо продовження строків за ст. 257 ЦК України на час дії карантинних обмежень та на час введеного в Україні воєнного стану.
Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 73, 77 ГПК України).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною “права на суд”, адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (пункти 34, 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Бурдов проти Росії”).
Відповідно до ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), Трофимчук проти України (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2019 у справі № 910/7054/18 та від 12.02.2019 у справі № 911/1694/18).
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи судові рішення в подібних правовідносинах, а саме постанови Верховного Суду та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені прокурором позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх недоведеністю. 
Згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на прокуратуру. 
Керуючись ст.ст. 42, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову заступника керівника Бердянської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Бердянської міської ради, Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, Східного офісу Держаудитслужби, Управління східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області до Комунального підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення “Міськсвітло” Бердянської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю “Еста Лайт” відмовити.

Рішення оформлено та підписано 11.06.2026.

Суддя С.С. Дроздова 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.