ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року	Львів	Справа № 460/10022/24 пров. № А/857/2932/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Нор У.М.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 10 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 27.05.2024 № 172350005436; зобов`язати призначити та виплачувати пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 12.04.2024.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що як потерпіла від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 3 категорії, на підставі ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на пільгову пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, проте відповідач відмовив їй у призначенні такої пенсії. Вказує, що причиною такої відмови стало те, що період її проживання або роботи станом на 1 січня 1993 року становить менше 3 років.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку за статтею 55 Закону № 796-ХІІ недостатньо лише наявності посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи. Особа повинна також підтвердити факт постійного проживання або роботи в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993. Суд першої інстанції встановив, що позивач навчалася у м. Рівне та м. Львів у періоди, які відповідач не зарахував до часу проживання в забрудненій зоні, оскільки ці населені пункти не належать до територій радіоактивного забруднення. Доказів того, що під час навчання вона фактично постійно проживала у с. Соломіївка, матеріали справи не містять. Враховуючи відсутність належних доказів безперервного проживання чи роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення протягом необхідного періоду до 01.01.1993, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції неправильно оцінив наявні у справі докази та дійшов помилкового висновку про відсутність у неї необхідного періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року. Вказує, що її статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії підтверджений відповідним посвідченням, яке є належним доказом проживання на забрудненій території та права на пенсійні пільги. Також наголошує, що довідка органу місцевого самоврядування, паспортні дані та відомості з реєстру територіальної громади підтверджують її проживання у відповідному населеному пункті з 1986 року, тоді як відповідач не надав належних доказів на спростування цих обставин. Крім того, вважає, що суд не врахував правові висновки Верховного Суду щодо значення посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи як документа, який підтверджує право особи на відповідні соціальні гарантії. 
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач є особою, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія), що підтверджується відповідним посвідченням, копія якого знаходиться з матеріалах справи.
Позивач 12.04.2024 звернулась до відповідача із письмовою заявою про призначення йому пенсії за віком на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням від 27.05.2024 № 172350005436 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області відмовлено у призначенні пенсії за віком. В якості підстави відмови зазначено: у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання або роботи станом на 01.01.1993.
З рішення слідує, що період навчання з 01.09.1987 по 20.06.1988 не зараховано до періоду постійного проживання, оскільки навчальний заклад не розташований у зоні гарантованого добровільного відселення. Також зазначено, що відповідно до акту перевірки достовірності документів, наданих для призначення пенсії про підтвердження факту реєстрації та постійно проживання заявника в зоні гарантованого добровільного відселення від 08.05.2024 № 1700-1102-1/2705 встановлено, що довідка, видана виконком Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області від 19.03.2024 № 2-396 не достовірна, оскільки перевіркою не підтверджено зазначені періоди проживання заявниці в зоні гарантованого добровільного відселення у с. Соломіївна Сарненського району Рівненської області. В рішенні вказано, що станом на 01.01.1993 період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить 2 роки 4 місяці 20 днів.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені у Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі – Закон № 796).
Згідно з ст. 9 Закону № 796 (тут і далі – в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС – громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи – громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт.
Згідно з ст.55 Закону № 796 особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють в зоні посиленого гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали в цій зоні не менше 3 років, на 2 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Відповідно до пп. 5 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (зі змінами внесеними згідно з Постановою правління Пенсійного фонду України № 13-2 від 30.07.2015, далі – Порядок № 22-1), документом, що засвідчує особливий статус особи, зокрема є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Отже, у разі звернення особи із заявою про призначення їй пенсії із застосуванням ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для підтвердження особливого статусу заявника додається посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до ст.55 Закону № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов:
1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період;
2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.
Водночас, застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 років.
В матеріалах справи наявна довідка від 19.03.2024 № 2-396 Виконавчого комітету Дубровицької міської ради, однак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість брати дану довідку до уваги у зв`язку складенням акту № 1700-1102-1/2705 про перевірку обґрунтованості видачі документів, наданих для призначення пенсії.
Актом № 1700-11020-1/2705 перевірки обгрунтованості видачі документів, наданих для призначення (перерахунку) пенсії згідно Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстровано у с. Соломіхвка у період з 26.04.1986 по 1987, з 16.07.1988 по 09.1989, дата прибуття не зазначена по 9.1993, з 06.12.1994 по даний час. Довідку від 19.03.2024 № 2-396 на ім`я ОСОБА_1 вважати недійсною (а.с.43-46).
Виконавчим комітетом Дубровицької міської ради видано нову довідку від 10.05.2024 № 2-563, в якій зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає в с. Соломіївка Сарненського району, в період з 26.04.1986 по 1987 рік та з 16.07.1988 по вересень 1989 та з (дата прибуття незазначена) по вересень 1993 року та з 06.12.1994 по теперішній час на території, яка відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Село Соломіївка Сарненського району Рівненської області, згідно з Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106 віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (ІІІ категорія) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Відповідно до копії диплому НОМЕР_1 позивачка з 10.09.1987 по 30.06.1988 навчалася в Рівненському середньо кооперативному профтехнікуму.
Відтак, до проживання в зоні гарантованого добровільного відселення обгрунтовано не зараховано період з 01.09.1987 по 20.06.1988, оскільки, відповідно до диплому, позивач навчалась в м. Рівне, та період з 01.09.1989 по 31.12.1992 оскільки, згідно з актом перевірки 08.05.2024 № 1700-1102- 1/2705 позивач навчалась в м. Львів – територіально зазначені міста не відноситься до зони радіоактивного забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС.
Колегія суддів зауважує, що м.Рівне та м. Львів не відносяться до зони гарантованого добровільного відселення, тому період навчання позивача правомірно не враховано пенсійним органом до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення. Водночас, докази того, що позивач всі вихідні від навчання дні, свята та канікули проводила в с. Соломіївка Сарненського району в матеріалах справи відсутні.
Колегією суддів не заперечується твердження ОСОБА_1 що посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи підтверджує особливий статус. Більше того, вказаним Законом № 796-ХІІ підтверджується, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.
Однак, користування пільгами визначеними Законом та наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниження віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Колегія суддів зауважує, що відповідно до наведених вище положень законодавства, підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні посиленого радіологічного контролю.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17.
З огляду на вказане необрунтованими є посилання скаржника на відомості з реєстру територіальної громади від 17.04.2024, який підтверджують факт прописки у відповідному населеному пункті (с. Соломіївка)з 1986 року.
Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості.
Відтак, оскільки матеріали справи не містять належних доказів факту постійного проживання та (або) роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для призначення позивачу пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у справі № 460/10022/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	З. М. Матковська