КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 381/3408/25 Головуючий у суді І інстанції Анапріюк С.П.
Провадження № 22-ц/824/5577/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 травня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що сторони із червня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4 .
Фастівський міськрайонний суд Київської області рішенням від 18 квітня 2025 року шлюб між сторонами розірвав.
Судовим наказом від 08 квітня 2025 року стягнуто із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини.
Позивач зазначала, що протягом останніх місяців їх син постійно проживає з нею у батьківському будинку, розташованому у м. Фастові Київської області. Житло повністю забезпечене всім необхідним для комфортного, безпечного та гармонійного проживання дитини, яка перебуває виключно під її наглядом і піклуванням. Вона здійснює повний догляд, забезпечує належні умови для фізичного, емоційного та інтелектуального розвитку, організовує освітній процес, а також надає постійну підтримку в усіх сферах життя сина.
Крім того, на даний час сторони здійснюють поділ у натурі належного їм будинку.
Батько дитини проживає окремо, участі у вихованні сина не бере, спілкується з ним вкрай рідко, надає матеріальну допомогу виключно у межах встановлених судом аліментних зобов`язань.
Оскільки вона забезпечує належний рівень матеріального забезпечення, має стабільне джерело доходу, повністю як мати виконує обов`язки щодо догляду, виховання та забезпечення життєдіяльності сина, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дитини, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідач не виявляє наміру чи бажання наразі змінювати місце проживання дитини, яка проживає разом із матір`ю.
Окрім того, позивач не навела доводів про те, яким чином рішення суду про задоволення позову вплине на права та інтереси дитини і відповідатиме її якнайкращим інтересам, що є основною, пріоритетною обставиною, що підлягає доказуванню у цій справі.
За відсутності між сторонами відповідного спору суд не має законних підстав вирішувати таке питання у судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно взяв до уваги висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності вирішення питання за відсутності спору між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, у ньому не зазначено на підставі яких досліджень було зроблено такий висновок.
Висновком органом опіки і піклування підтверджені тільки належні умови проживання дитини з матір`ю та не наведено підстав і аргументів, які саме інтереси малолітньої дитини враховано. Також не бралося до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, не була з`ясована думка дитини щодо спору. Орган опіки та піклування, надаючи висновок, не запросив психолога для бесіди з малолітньою дитиною щодо визначення його місця проживання з матір`ю.
Позивач не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності спору між сторонами, оскільки: по-перше, у випадку, коли суд вважає, що у справі відсутній предмет спору, то своєю ухвалою закриває провадження в справі (п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України), а не відмовляє в задоволенні позову; по-друге, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.
Натомість, саме по собі пред`явлення нею позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Чередніченко І.Ю. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Відповідач та треті особи в судове засідання не з`явилися та/або явку своїх представників не забезпечили, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника процесу, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  із 03 червня 2017 року перебували у шлюбі і мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18).
Фастівський міськрайонний суд Київської області судовим наказом від 08 квітня 2025 року стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 березня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15).
Фастівський міськрайонний суд Київської області рішенням від 18 квітня 2025 року розірвав шлюб між сторонами (а.с. 10-12).
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2022/000114701 від 19 липня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19).
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2025/004155747 від 28 березня 2025 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).
Згідно із висновком Органу опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області № 06-23/4800 від 28 серпня 2025 року, врахувавши рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 10 від 01 серпня 2025 року), рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради № 498 від 27 серпня 2025 року, у зв`язку із перебуванням батька дитини - ОСОБА_2 у лавах Збройних Сил України та відсутністю спору між батьками, визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є недоцільним (а.с. 72-74).
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тобто об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року усправі № 638/2304/17).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. І суд може задовольнити позов у справі щодо дитини лише тоді, коли дійде висновку, що це є необхідним і корисним для інтересів та благополуччя дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
У статті 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків.
У випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Отже, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_1  зазначала, що син проживає разом із нею, вона створила для нього належні умови для проживання.
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 вказував, що дитина дійсно проживає з матір`ю. Із 03 червня 2025 року він мобілізований для проходження військової служби до складу ЗСУ, а тому з цієї дати його спілкування з дитиною обмежене, а саме лише телефоном. Зазначав, що він ніколи не заперечував проти проживання сина з матір`ю, отже не вбачає підстав для пред`явлення цього позову (а.с. 62-64).
Відповідно до частин першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З урахуванням цих норм, а також положень статті 15 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд першої інстанції врахував, що спільна дитина сторін після розірвання шлюбно-сімейних відносин між ними залишилася проживати разом з матір`ю, а батько дитини не заперечує проти цього, не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним, більш того, зазначає, що не має бажання і можливості змінювати усталене місце проживання малолітнього сина, що у свою чергу свідчить про відсутність між сторонами спору щодо місця проживання дитини.
Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що за встановлених обставин інтереси дитини не потребують втручання держави у сімейні відносини, що врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників. Позивачем не доведено необхідності захисту її прав чи інтересів щодо малолітньої дитини з боку органу опіки та піклування, а також суду як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 25 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову матері дитини про визначення місця проживання малолітнього сина разом із нею, так як позивачем не доведено, що її права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняв.
У цій справі позивач не довела наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності щодо спірного питання саме про визначення місця проживання дитини з нею, тоді як через призму якнайкращих інтересах дитини з метою попередження можливих порушень з боку відповідача щодо зміни місця проживання сина ОСОБА_1 не навела фактів щодо порушення свого права в межах ініційованого нею судового спору.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю малолітньої дитини, з якою дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Батько дитини не вимагав та не вимагає зміни її місця проживання.
З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Отже, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.
При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.
Відсутність між сторонами відповідного спору унеможливлює вирішення питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.
Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави.
Такі висновки суду узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23, від 13 серпня 2025 року у справі № 202/15541/23, від 18 лютого 2025 року у справі № 161/3520/23, від 17 грудня 2025 року у справі № 214/6547/24 та у справі № 643/4568/24.
Тобто судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному розумінні позивачем спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом неправильно застосовано норми матеріального та/або порушено норми процесуального права, що передбачено статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2025 рокуу даній справі - без змін.
У такому разі новий розподіл судових витрат позивача не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 22 травня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній