Справа № 713/2300/25 
Провадження №2/713/686/26 
РІШЕННЯ 
іменем України

13.05.2026 м. Вижниця
Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Пилип`юка І.В., з участю секретарки судових засідань Паучек Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вижниця в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
УСТАНОВИВ:
Представник ТОВ «ФК «Процент» Руденко К.В. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.
У позові вказував, що 13.07.2024 між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №15181, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 7 000,00 грн, строком на 365 днів (до 13.07.2025), шляхом переказу на його платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «Універсал Банк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % від суми кредиту за кожен день користування (547,5% річних). Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором 424778.
Відповідачка свої зобов`язання за вказаним договором не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка становить: 7 000,00 грн - заборгованість за кредитом; 38 325,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами за період з 13.07.2024 до 13.07.2025.
Просив стягнути з відповідачки на користь ТОВ «ФК «Процент» заборгованість за кредитним договором №15181 від 13.07.2024, яка станом на 25.07.2025 становила 45 325,00 грн, з яких: 7 000,00 грн - заборгованість за кредитом; 38 325,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами за період з 13.07.2024 до 13.07.2025, а також судові витрати у розмірі 2 422,40 грн та 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.
У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи повідомленим про місце, день та годину слухання справи належним чином, про що є відомості в матеріалах справи. 
У встановлений судом строк надав через систему «Електронний суд» відповідь на відзив на позов, у якій зазначив, що у порушення умов кредитного договору а також ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала.
Зміни до кредитного договору не вносились (додаткові договори щодо продовження строку дії та інших умов не укладались), то відповідно правових підстав для перерахунку денної процентної ставки немає.
За договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після набрання чинності ЗУ «Про споживче кредитування», у тому числі строк кредитування за якими триватиме після 21.08.2024, денна процента ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладання такого договору.

При цьому, денна процента ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту).
Також зазначив, що у матеріалах справи наявні всі необхідні документи, які підтверджують витрати позивача на правову допомогу, зокрема щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, яка була сплачена позивачем.
У запереченні представник відповідача не обґрунтовано, яким чином вид оподаткування діяльності впливає на професійний статус особи, яка надає професійну правову допомогу, а факт перебування особи на спрощеній системі оподаткування нівелює наявність у такої особи статусу адвоката.
Просив позов задовольнити повністю та розгляд справи провести за відсутності представника ТОВ «ФК «Процент».
У судове засідання відповідачка ОСОБА_1 не з`явилася, належно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи по суті, про що є відомості в матеріалах справи. До початку судового засідання представник відповідачки адвокат Шевчик Л.Я. надала до канцелярії суду заяву, у якій просила справу розглядати за їх відсутності та врахувати їх відзив на позов.
У наданому у встановлений судом строк відзиві на позов представник відповідачки адвокат Шевчик Л.Я. зазначила, що 13.07.2024 між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №15181, за умовами якого вона отримала грошові кошти у розмірі 7 000,00 грн строком на 365 дні з фіксованою процентною ставкою – 1,5 % в день.
Відповідачка не погоджується з нарахуванням процентів.
Оскільки кредитний договір був укладений для споживчих цілей, тому під час вирішення даного спору слід враховувати вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про споживче кредитування» із змінами від 25.12.2023.
Тому, починаючи з 25.12.2023 протягом перших 120 днів (до 22.04.2024) щоденний розмір відсотків за кредитом не міг бути більшим за 2,5%, протягом наступних 120 днів (з 23.04.2024 до 20.08.2024) – за 1,5 %, а у подальшому (з 21.08.2024) не міг бути більшим за 1%.
Враховуючи, що кредитний договір №15181 було укладено 13.07.2024, тобто після 25.12.2023, то позивач, у відповідності до чинного законодавства, повинен був нараховувати проценти у розмірі, що не перевищує 1% в день. Водночас, позивач не привів умови кредитного договору №15181 до відповідності ЗУ «Про споживче кредитування» в частині нарахування процентів та нараховував їх за денною процентною ставкою 1,5% в день, що суперечить нормам чинного законодавства.
Тому вважають, що умови кредитного договору №15181, які враховують стандартну денну процентну ставку з перевищенням 1% в день є нікчемними в силу положень ч.5 ст.12 ЗУ «Про споживче кредитування».
Отже, відповідно до положень ч.1 ст.1048, чч.1, 3 ст.1054 ЦК України проценти повинні бути нараховані на рівні облікової ставки НБУ за відповідний період.
Враховуючи вище зазначений розрахунок, загальний розмір процентів за період з 13.07.2024 до 13.07.2025 за користування кредитом за кредитним договором №15181 становить 988,68 грн, що відповідає обліковій ставці НБУ (% річних) та не порушує ЗУ «Про споживче кредитування».
Виходячи з цього, сума заборгованості за кредитним договором №15181 від 13.07.2024 має становити 7 988,68 грн, з яких заборгованість за процентами складає 988,68 грн.
За наведених обставин, вимога позивача про стягнення 38 325,00 грн заборгованості по процентах за кредитним договором №15181 від 13.07.2024 є необґрунтованою на не підлягає задоволенню в заявленому позивачем розмірі.

Також зазначила, що дана категорія справ є малозначною, а сама по собі позовна заява, клопотання та адвокатський запит – нескладними та однотипними і не потребують особливих затрат часу на їх складання. Пакет документів, що доданий до позовної заяви, також є наперед визначеним та не потребує великих зусиль для його зібрання.
Тому вважає, що заявлені витрати на юридичні послуги в розмірі 10 000,00 грн є необґрунтованими та неспівмірними в даному випадку.
Отже позов про стягнення заборгованості визнає частково - в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 000,00 грн.
Просила відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення заборгованість по процентах у розмірі 38 325,00 грн, відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн та стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно задоволених позовних вимог.
У наданих у встановлений судом строк запереченнях на відповідь на відзив представник відповідачки адвокат Шевчик Л.Я. зазначила, позивач не привів умови кредитного договору №15181 у відповідність до ЗУ «Про споживче кредитування» в частині нарахування процентів та нараховував їх за денною процентною ставкою 1,5% в день, що суперечить положенням закону, а отже такі умови договору є нікчемними.
Просила відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення заборгованість по процентах у розмірі 38 325,00 грн, відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн та стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно задоволених позовних вимог.
Ухвалою від 06.08.2025 відкрито спрощене позовне провадження у даній справі.
Ухвалою від 09.09.2025 за клопотанням представника позивача витребувано від АТ «Універсал Банк», юридична адреса: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19: інформацію, чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) платіжну карту № НОМЕР_1 ; виписку про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної карти № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за період з 13.07.2024 року до 18.07.2024 року з відображенням часу зарахування коштів; інформацію про номер телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою НОМЕР_1 в період з 13.07.2024 року до 18.07.2024 року; інформацію про всі номери телефонів, які знаходяться в анкетних даних ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).
Ухвала виконана 23.09.2025.
02.10.2026 по справі ухвалено заочне рішення.
Ухвалою суду від 16.04.2026 задоволено заяву представника відповідачки адвоката Шевчик Л.Я., поновлено відповідачці ОСОБА_1 пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Вижницького районного суду від 02.10.2025 по цивільній справі №713/2300/25, скасовано вказане заочне рішення та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідачки, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов ТОВ «ФК «Процент» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
На підтвердження позовних вимог представником позивача надано такі докази:
копію кредитного договору №15181, укладеного 13.07.2024 між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 з додатками, за умовами якого Товариство зобов`язалося надати відповідачці кредит у розмірі 7 000,00 грн строком на 365 днів, а відповідачка зобов`язалася повернути позику та сплатити проценти за користування грошовими коштами у розмірі 1,5% за кожен день користування кредитом (стандартна процента ставка), які застосовуються в межах всього строку кредиту. Договір укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором 424778;

копію квитанції №42085-16230-91473 від 13.07.2024, згідно якої - 13.07.2024 було перераховано кошти в сумі 7 000,00 грн за договором №15181 від 13.07.2024 на умовах фінансового кредиту на картку НОМЕР_1 ;
детальний розрахунок заборгованості (щоденні нарахування і погашення) за кредитним договором №15181 від 13.07.2024, згідно якого - станом на 13.07.2025 розмір заборгованості становив 45 325,00 грн, у тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 7 000,00 грн; прострочена заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом - 38 325,00 грн.
З витребуваної за клопотання представника позивача у АТ «Універсал Банк» інформації встановив, що карта № НОМЕР_3 емітована на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , 13.07.2024 на вказану карту було зараховано кошти у сумі 7 000,00 грн.
На спростування позовних вимог та підтвердження заперечень проти позову відповідачкою доказів не надано.
Вирішуючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Процент» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором суд застосовує такі норми права.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За нормами ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до вимог ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі, а відповідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).
Згідно з ч.2 ст.1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується ЗУ «Про електронну комерцію».
Відповідно до п.5 ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст.10 ЗУ «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).
Статтею 11 ЗУ «Про електронну комерцію» визначений Порядок укладення електронного договору.
Зокрема, відповідно до ч.3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч.4 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію» закріплено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч.12 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
У відповідності з положеннями ст.ст.509, 526, 629, 1054 ЦК України особа, яка уклала кредитний договір та отримала кошти повинна виконувати його належним чином та повернути кошти у відповідності з умовами кредитного договору.
У статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором.
Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною, тип процентної ставки визначається кредитним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року по справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18 викладено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
З наданих позивачем та безпосередньо досліджених у судовому засіданні належних, достатніх та допустимих доказів судом установлено, що:
13.07.2024 між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №15181 в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором 424778, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 7 000,00 грн строком на 365 днів та зобов`язалася повернути позику та сплатити проценти за користування грошовими коштами у розмірі 1,5% за кожен день користування кредитом, які застосовуються в межах всього строку кредиту;
у зв`язку з невиконанням відповідачкою ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором №15181 від 13.07.2024 станом на 13.07.2025 існувала заборгованість у розмірі 45 325,00 грн, у тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 7 000,00 грн; прострочена заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом - 38 325,00 грн.
Аналіз досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин в сукупності з наведеними вище вимогами закону та правовою позицією Великої Палати Верховного Суду дає підстави для обґрунтованого висновку, що оскільки ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором у встановлений ним строки не виконала, то з неї підлягає стягненню на користь ТОВ «ФК «Процент» заборгованість, яка складається з тіла кредиту та відсотків, нарахованих виключно в межах строку кредитування, визначеного цим договором.
Розмір заборгованості за тілом кредиту відповідачка визнає та не оспорює. Водночас, визначаючи розмір заборгованості за відсотками, суд зауважує таке.
Відповідно до ч.5 ст.12 ЗК «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Статтею 8 ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023.
Закон України від 22.11.2023 №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023.
Вказаним Законом передбачено, що він набирає чинності 24.12.2023, а кредитний договір було укладено 13.07.2024, тобто після набрання ним чинності, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.5 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування».
Пункт 17 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» визначає, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Частина 5 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» визначає, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Отже, на підставі ч.5 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» починаючи з 241 дня з дня набрання чинності Законом №3498-ІХ, тобто з 21.08.2024 максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч.4 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування», не може перевищувати 1%.
Сторони надали свої розрахунки заборгованості, з якими суд не погоджується, а тому робить свій розрахунок заборгованості:
- Закон України №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023;
- кредитний договір укладено 13.07.2024, тобто після 201 дня з дня набрання вказаним вище Законом чинності;
- перший період кредитування, протягом якого відсоткова ставка згідно Закону могла становити 1,5% (з 2,5% можливих), склав 39 днів і тривав з 13.07.2024 до 20.08.2024;
- далі, по періоду строку дії кредитування застосовується ч.5 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» і на залишок 326 днів відсоткова ставка обмежується 1%.
Тобто, загальна сума заборгованості по процентах за весь строк кредитування із застосуванням ч.5 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» становить 26 915,00 грн, з яких:
7 000,00 грн : 100 * 1,5% * 39 = 4 095,00 грн;
7 000,00 грн : 100 * 1% * 326 = 22 820,00 грн.
Разом з тим, суд враховує, що завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (справа ЄСПЛ "Ван де Гурк проти Нідерландів", заява №23192/15, рішення від 29 травня 2019 року). Водночас принцип jura novit curia ("суд знає закон") зобов`язує суд визначити яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору та надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти встановлені під час розгляду справи, застосувавши положення які дійсно регулюють відповідні правовідносини.
Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч.3 ст.509, чч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Первісний кредитор, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року N39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Відсутність позову про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів (див. постанову Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що визначений судом розмір процентів є непропорційно високим та призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача), відтак умови кредитного договору навіть з урахуванням положень ч.5 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» є несправедливими і суперечать принципам розумності та добросовісності, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50%) у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором.
Фактично після розрахунку судом позичальнику нарахована заборгованість за процентами у розмірі, що більш ніж у три рази перевищує розмір простроченої заборгованості за кредитом.
Тому з 26 915,00 грн нарахованої судом простроченої заборгованості за процентами, стягненню підлягає лише 3 500,00 грн, тобто 50% від простроченої заборгованості, яку позивачем визначено у розмірі 7 000,00 грн.
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Процент» та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №15181 від 13.07.2024 у розмірі 10 500,00 грн, з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 7 000,00 грн; прострочена заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом - 3 500,00 грн.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору суд враховує, що:
згідно платіжної інструкції №2916 від 28.07.2025, позивачем при зверненні з даним позовом через систему «Електронний суд» сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Оскільки позов задоволено частково, то відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 565,66 грн, тобто пропорційно до задоволених позовних вимог (23,16% від заявленого позову).
Щодо стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу необхідно зазначити таке.
Відповідно до вимог ч.3 ст.133, ч.2 ст.137, ст.141 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження вказаних обставин до початку судового розгляду справи по суті суду надані:
зазначений у позові попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, згідно якого розмір витрат на правничу допомогу складає 10 000,00 грн;
копія договору про надання юридичних послуг №03/06/24 від 03.06.2024, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Процент», відповідно до якого ФОП ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу у обсязі та на умовах, передбачених даним договором;
копія акту приймання-передачі наданих послуг №36 до договору про надання юридичних послуг №03/06/24 від 03.06.2024, підписаного 30.04.2025 ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Процент», згідно якого погоджено надання та отримання послуг з підготовки позовних заяв про стягнення заборгованості по боржникам ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» згідно реєстру №1 від 30.04.2025 на суму 110 000,00 грн;
копія витягу з реєстру №1 до акту приймання-передачі наданих послуг №36 до договору про надання юридичних послуг №03/06/24 від 03.06.2024, підписаного 30.04.2025 ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Процент», відповідно до умов договору виконавець підготував позовні заяви про стягнення заборгованості з боржників замовника, зокрема: складання та подання позовної заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №15181 від 13.07.2024 та клопотання про витребування доказів - 9 000,00 грн; складання адвокатського запиту про витребування доказів по боржнику з ОСОБА_1 за кредитним договором №15181 від 13.07.2024 - 1 000,00 грн;
копія платіжної інструкції №2414 від 30.04.2025, згідно якої ТОВ «ФК «Процент» перерахувало на рахунок ФОП ОСОБА_2 110 000,00 грн оплати за надання юридичних послуг по договору №03/06/2024 від 03.06.2024 згідно акту №36 від 30.04.2025.
Враховуючи складність справи, яка є малозначною та однотипною, а також виконані роботи (надані послуги) щодо складання позовної заяви, клопотання про витребування доказів, адвокатського запиту та відзиву на позов, розмір задоволених позовних вимог (23,16%), заперечення відповідачки, суд дійшов висновку, що з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 316,00 грн, тобто пропорційно до задоволених позовних вимог.
На підставі ст.ст.2, 15, 526, 530, 536, 610-612, 625, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-81, 128, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 354 ЦПК України, Суд,
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» заборгованість за кредитним договором №15181 від 13.07.2024, яка станом на 13.07.2025 становила 10 500,00 грн (десять тисяч п`ятсот гривень 00 коп), з яких:
7 000,00 грн (сім тисяч гривень 00 коп.) - прострочена заборгованість за сумою кредиту;
3 500,00 грн (три тисячі п`ятсот гривень 00 коп.) - прострочена заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом,
а також:
565,66 грн (п`ятсот шістдесят п`ять гривень 66 коп) - судові витрати по сплаті судового збору;
2 316,00 грн (дві тисячі триста шістнадцять гривень 00 коп) - судових витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент», юридична адреса: бульвар Вацлава Гавела, 4, м. Київ, код ЄДРПОУ: 41466388.
Відповідачка – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя Іван ПИЛИП`ЮК