Справа №592/19296/25 	
Номер провадження 22-ц/816/2125/26 	
Категорія - 39 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року м. Суми
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сидоренко А.П. (суддя-доповідач), суддів: Сізова Д.В., Нестеренка М.В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року, ухвалене в м. Суми у складі судді Ніколаєнко О.О., у справі за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, повний текст рішення виготовлено 27 березня 2026 року,
в с т а н о в и в:

14 листопада 2025 року представник ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (далі- ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ») звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 .
Свої вимоги мотивував тим, що 14 травня 2023 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту № 776411, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу грошові кошти в сумі 2000 грн 00 коп. з процентною ставкою 2,2% в день на строк 360 днів.
01 лютого 2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладено договір факторингу №01022024, відповідно до якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», включно і до відповідача за кредитним договором № 776411 від 14 травня 2023 року. 
Станом на дату подання позову за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 13572 грн 00 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2000 грн 00 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 11572 грн 00 коп.
Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання, а тому позивач просить стягнути на свою користь зазначений розмір заборгованості, а також судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн 00 коп..
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року позов ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» задоволено.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» борг за договором про споживчий кредит № 776411 в розмірі 13572 грн., з яких: 2000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 11572 грн. - сума заборгованості за відсотками, а також судові витрати в розмірі 10422,40 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить змінити рішення суду, зменшивши розмір процентів, відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу або зменшити їх до співмірного розміру, здійснити новий розподіл судових витрат та стягнути з позивача судові витрати за подання апеляційної скарги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, фактично погодившись із нарахуванням процентів у розмірі 11572 грн при основній сумі кредиту 2000 грн., не перевірив належним чином співмірність такого нарахування та не надав оцінки тому, що сума процентів більш ніж у п`ять разів перевищує суму основного боргу. Розмір процентної ставки (2,2% на день) за своїм економічним змістом призводить до надмірного фінансового тягаря для споживача та очевидного дисбалансу майнових інтересів сторін. Формальне посилання лише на умови договору без оцінки їх справедливості та співмірності суперечить основним засадам цивільного законодавства. Суд першої інстанції обмежився констатацією факту укладення договору та факту непогашення кредиту, однак не перевірив, чи відповідає заявлений до стягнення розмір процентів принципам розумності, справедливості та добросовісності.
Також вказує, що позивач зобов`язаний був довести не лише сам факт існування договору та передачі права вимоги, а й правильність та обґрунтованість розрахунку процентів. Суд першої інстанції фактично без критичної оцінки прийняв наданий позивачем розрахунок, не перевіривши його на предмет співмірності, зрозумілості та відповідності загальним засадам цивільного права.
Крім того апелянт вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн не відповідають критеріям співмірності, розумності та необхідності, у зв`язку з чим підлягають зменшенню або відмові у їх стягненні.
15 травня 2026 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, що відповідач, підписавши договір про споживчий кредит, умови якого передбачили строк кредитування та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом, погодився з його умовами. Нарахування процентів за користування кредитом здійснювались кредитором на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України та у порядку, визначеному умовами договору. Також вказує, що відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн є обґрунтованим, відповідає чинному законодавству, узгоджується з підходами Верховного Суду та не перевищує середньоринковий рівень оплати аналогічних послуг.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 03 червня 2026 року додаткові пояснення у справі, як по суті є доповненням до апеляційної скарги, подані ОСОБА_1 04 травня 2026 року, залишені без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що 14 травня 2023 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 укладено договір №776411 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» (далі – Договір).
Відповідно до п. 1.2 Договору на умовах, встановлених Договором, Товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором.
За умовами п.п. 1.3, 1.4 Договору сума кредиту складає 2000,00 гривень, строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів.
Відповідно до пункту 1.5 Договору тип процентної ставки - фіксована. 
Згідно п. 1.5.1 Договору стандартна процентна ставка становить 2.2% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору.
Також Договором передбачена можливість застосування до нарахування процентів за зниженою процентною ставкою 0,01 % на день у разі виконання споживачем умов, визначених п. 1.5.2 договору, а саме якщо споживач до 13 червня 2023 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу зазначеного в Графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, споживач як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен оплатити споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою. Крім того, споживач може отримати індивідуальну знижку, якщо до вказаної дати здійснить часткове/повне дострокове повернення кредиту, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою буде перераховано за зниженою процентною ставкою до дати часткового/повного дострокового повернення кредиту (включно).
У випадку невиконання споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для споживача кредитом для споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим Договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. 
Відповідно до умов договору його укладення здійснювалося за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства через вебсайт, а електронна ідентифікація споживача проводилась шляхом введення коду, направленого на номер мобільного телефону, або пароля входу до особистого кабінету (п. 1.1 договору) (а.с. 6-11).
Також 14 травня 2023 року відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту та графік платежів шляхом накладення електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора С975 (а.с. 11, 12).
Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 13572 грн 00 коп., яка складається з: 2000 грн 00 коп. - за тілом кредиту та 11572 грн 00 коп. - за відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 13–16).
01 лютого 2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 01022024, згідно з яким право вимоги за кредитним договором № 776411 від 14 травня 2023 року до ОСОБА_1 від ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» перейшло ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (а.с.16-18).
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №01022024 від 01 лютого 2024 року ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 13572 грн 00 коп., яка складається з: 2000 грн 00 коп. - за тілом кредиту та 11572 грн 00 коп. - за відсотками (а.с.18 зворот).
У зв`язку з наявністю заборгованості ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» на адресу відповідача направило досудовому вимогу про погашення заборгованості у розмірі 13572 грн 00 коп. за кредитним договором № 776411 від 14 травня 2023 року (а.с.19-зворот).
Задовольняючи позов, суд виходив із того, що матеріалами справи підтверджується укладення між сторонами кредитного договору, який містить істотні умови кредитування, зокрема суму кредиту, процентні ставки та строк користування кредитом. Суд також зазначив, що матеріали справи містять докази перерахування кредитних коштів на рахунок, що належить відповідачу, а останній не здійснював їх повернення. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки нараховувалися відповідно до умов договору в межах строку кредитування, при цьому штрафні санкції та пеня не застосовувалися.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно із ч.5 ст.11 Закону України «Про електрону комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Зазначений висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожний правочин укладений в електронній формі вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
За встановленими у цій справі обставинами оспорюваний договір між сторонами укладено в електронній формі, із застосуванням електронного підпису. При цьому через особистий кабінет на вебсайті позивача подано заявку на отримання кредиту від імені відповідачки та підтверджено умови отримання кредиту шляхом акцепту. Доступ до особистого кабінету здійснюється позичальником після авторизації шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), який надсилається кредитодавцем позичальнику в СМС-повідомлення або надається шляхом дзвінку на номер телефону, який вказаний позичальником на веб-сайті кредитодавця і який має юридичне значення ідентифікації позичальника у розумінні положень ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Отже надісланий у зазначений спосіб одноразовий ідентифікатор було використано для підтвердження підписання кредитного договору.
Позивачем у позовній заяві зазначено номер телефону відповідача НОМЕР_1 , який також вказаний у кредитному договорі серед інших номерів, а саме: НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_1 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 , НОМЕР_13 .
Вказані обставини дають підстави стверджувати, що саме на один із цих номерів телефону було надіслано одноразовий пароль C975, який використано для підтвердження підписання кредитного договору в електронній формі. Належність зазначених номерів телефону відповідачу жодними доказами не спростована (а.с. 6–11).
Крім того, кредитний договір містить інформацію про місце проживання відповідача, реквізити паспорту та індивідуального податкового номеру, що також дає підстави вважати, що без зазначення таких відомостей, які є інформацією з обмеженим доступом, неможливо ідентифікувати особу позичальника. Будь-яких доказів, які б вказували на укладення кредитного договору іншими особами від імені відповідача, суду не надано.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що договір про споживчий кредит № 776411 від 14 травня 2023 року підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, що підтверджує укладання між сторонами правочину. 
Матеріалами справи підтверджується, що переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору здійснено у відповідності до п. 2.1 договору шляхом переказу на картковий рахунок відповідача, зазначений в Договорі № НОМЕР_14 .
Листом ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» (ТОВ «УПР») підтверджується, що на підставі договору на переказ коштів № ФК-П-21/05-25 від 27 травня 2021 року між ТОВ «УПР» та ТОВ «Селфі Кредит», 14 травня 2023 року о 09:40:11 було здійснено успішний переказ грошових коштів у розмірі 2000,00 грн на платіжну картку клієнта з номером НОМЕР_15 (маскований формат: НОМЕР_14 ). Операція проведена через платіжну систему iPay.ua, номер транзакції — 237609518, призначення платежу: «зарахування 2000 грн на карту НОМЕР_14 ».
Таким чином, зазначеним листом підтверджується фактичне перерахування 14 травня 2023 року 2000,00 грн на банківську картку, реквізити якої вказані в документі, що свідчить про виконання фінансової операції на користь клієнта (а.с.13 зворот).
Отже, відповідачем фактично отримані та використані кредитні кошти у розмірі 2000 грн, що підтверджується матеріалами справи, а тому колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у наведеній сумі.
Як встановлено з матеріалів справи, 01 лютого 2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» (Клієнт) та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (фактор) укладено договір факторингу № 01022024, згідно з яким право вимоги за кредитним договором № 776411 від 14 травня 2023 року до ОСОБА_1 від ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» перейшло позивачу. 
Відповідно до п. 1.1. Договору факторингу № 01022024 від 01 лютого 2024 року визначено, що на умовах, встановлених цим Договором та у відповідності до глави 73 Цивільного кодексу України, Фактор набуває права вимоги від Клієнта та сплачує Клієнту за відступлення прав вимоги фінансування у сумі, що дорівнює ціні Договору у порядку та у строки встановлені цим Договором, а Клієнт відступає (передає) факторові права грошової вимоги до третіх осіб – Боржників, зв Кредитними договорами.
Реєстр Боржників – погоджена сторонами форма реєстру боржників з переліком їх особистих даних і розмірів грошових зобов`язань, кожного з боржників із зазначенням суми заборгованості, а також інші дані про боржника у разі їх наявності у клієнта разом з додатком у електронному вигляді бази даних. Форма реєстру боржників наведена у додатку №№1 до цього договору.
Позивачем також надано докази сплати ціни продажу фактором відповідним клієнтом за договорами факторингу, зокрема платіжна інструкція від 01 лютого 2024 року №74875 щодо оплати за відступлення права вимоги згідно Договору факторингу № 01022024 від 01 лютого 2024 року на суму 2 262 377, 25 грн, а також Акт приймання-передачі Реєстру боржників від 01 лютого 2024 року до Договору факторингу № 01022024 від 01 лютого 2024 року (а.с. 19).
Колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем договір факторингу та реєстр права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
У відповідності до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) викладено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні.
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року.
Положення частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки вводяться в дію поетапно.
Пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗаконуУкраїни «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Договір № 776411 про надання споживчого кредиту було укладено 14 травня 2023 року. Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими за період з 15 травня 2023 року по 01 лютого 2024 року, слід зазначити наступне.
Умовами кредитування передбачено, що протягом перших 30 днів користування кредитом (з 14 травня 2023 року по 12 червня 2023 року) застосовується процентна ставка у розмірі 0,01% на день, а в подальшому - з 13 червня 2023 року по 01 лютого 2024 року - 2,2% на день, що є меншою за граничну ставку, встановлену законодавством (2,5% на день).
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
З обставин справи встановлено, що застосований розмір процентної ставки, яка нарахована за умовами кредитного договору, є таким що не суперечить умовам Закону України «Про споживче кредитування», а тому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що такий розмір за своїм економічним змістом призводить до надмірного фінансового тягаря для відповідача та очевидного дисбалансу майнових інтересів не ґрунтуються на законі.
Таким чином, підстав для висновку про порушення норм чинного законодавства щодо нарахування процентів за користування кредитом колегією суддів не встановлено.
Крім того, не визнаючи позов, відповідач не надає доказів щодо неправильності розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, та не надає належних, достатніх та допустимих доказів факту виконання умов договору в повному обсязі.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками у розмірі 11 572 грн.
За таких обставин рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченою сумою кредиту та відсотками прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Щодо вимог апеляційної скарги про відмову у відшкодуванні компенсації витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
В зазначеній справі позивач ставив питання про відшкодування витрат понесених на правничу допомогу при розгляді справи стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 8000,00 грн.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У відповідності до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява №19336/04, § 268)).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21).
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23).
Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
Оцінка реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру здійснюється з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Оцінка суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Вказане відповідає позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 16 березня 2026 року у справі № 522/7662/23.
Представництво інтересів позивача у цій справі здійснював адвокат АО «Апологет» Усенко М.І. на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року, укладеному між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та адвокатським об`єднанням «Апологет» (а.с.20 зворот).
За умовами вказаного договору клієнт замовляє, приймає та оплачує, а виконавець надає послуги правової (правничої) допомоги, адвокатського захисту, представництва клієнта у всіх судах загальної юрисдикції, а також у відносинах з юридичними особами незалежно від форми власності, та надає інші послуги, необхідні для забезпечення належного захисту прав і законних інтересів клієнта (п.1.1).
Згідно п.1.3 цього договору всі вище вказані права надаються для комплексного супроводу судових справ зі стягнення заборгованості за Кредитними договорами, право вимоги щодо якої належить Клієнту.
Сторонами вказаного договору визначено, що вартість наданих послуг правничої допомоги за 1 (одну) Кредитну справу складає 8000,00 грн без ПДВ (п. 2.3.).
Також представником позивача надано суду копію Акту № 740 наданих послуг від 10 листопада 2025 року та детальний опис наданих послуг до Акту № 740 від 10 листопада 2025 року за договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року (а.с. 21). 
Відповідно до детального опису наданих послуг до акту № 740 за договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року надані послуги за період з 03 листопада 2025 року по 10 листопада 2025 року у справі про стягнення за кредитним договором № 776411, боржник ОСОБА_1 , складаються з:
- усна консультація клієнта щодо перспектив та порядку стягнення заборгованості за кредитним договором – 0 год. 30 хв,
- ознайомлення з матеріалами кредитної справи – 2 год. 00 хв, 
- погодження правової позиції клієнта у справі – 0 год. 30 хв.,
- складення позовної заяви з урахуванням правової позиції клієнта – 3 год. 30 хв.,
- подання заяви до суду від імені клієнта – 1 шт.
Усього 6 год. 30 хв.
Відповідач з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції не звертався.
Врахувавши надані представником позивача докази, колегія суддів дійшла до переконання, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розгляду.
Проаналізувавши долучені до матеріалів справи та подані на підтвердження факту понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу документи, складність справи, пропорційність розміру витрат до предмета спору, обсяг виконаної адвокатом роботи, значимість таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, а також з урахуванням критеріїв розумності, реальності, неминучості таких витрат, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу з 8000,00 грн до 3000,00 грн.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи наведене, за встановлених обставин справи рішення суду підлягає зміні в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Оскільки рішення суду першої інстанції змінено лише в частині судових витрат, тому витрати, понесені відповідачем в суді апеляційної інстанції, необхідно покласти на нього.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року змінити в частині стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп.
В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий -  	А.П. Сидоренко	

Судді: Д.В. Сізов 

М.В. Нестеренко