Справа № 750/6633/26
Провадження № 2-а/750/110/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:
судді – Маринченко О.А.,
секретар судового засідання – Шилова Ж.О.,
за участю представника позивача Іванова В.В.,
представника відповідача Федоренка О.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування рішення про примусове видворення,

в с т а н о в и в:

16 червня 2026 року позивач з використанням системи «Електронний суд» звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просить скасувати рішення Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області № 7401100100000821 від 08 червня 2026 року про примусове видворення з України.
Обґрунтовано позов, зокрема, тим, що 08 червня 2026 року відповідачем прийнято рішення № 7401100100000821 про примусове видворення позивача з України. Відповідно до оскаржуваного рішення позивач прибула на територію України 22 серпня 2020 року на підставі паспорту громадянина російської федерації НОМЕР_1 , строк дії якого до 18 травня 2022 року. 01 жовтня 2020 року позивач була документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 строком дії до 28 вересня 2021 року (на підставі шлюбу з громадянином України). 06 вересня 2021 року позивач була документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 , строком дії до 18 травня 2022 року. Після 18 травня 2022 року позивач своїми діями порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, оскільки проживала на території України на підставі недійсних документів. З метою вирішення питання добровільного повернення в країну походження або третю країну, із заявою про продовження терміну перебування на території України чи із заявою про визнання її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до Державної міграційної служби України не зверталася. Також, позивач не вчинила жодних дій щодо оформлення нового паспорту громадянина російської федерації для виїзду за кордон. У зв`язку із зазначеним щодо позивача відповідачем було прийняте оскаржуване рішення. Дане рішення порушує баланс між інтересами національної безпеки та правом позивача на повагу до приватного і сімейного життя. У 2019 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином України. До травня 2022 року позивач легально проживала з чоловіком на території України за місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Після повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України позивач продовжила проживати за вказаною адресою, займаючись спільним господарством зі своїм чоловіком та інтегруючись у суспільство. Про інтеграцію позивача в суспільство свідчить клопотання старости Смолинського старостинського округу № 11 від 09 червня 2026 року, відповідно до якого позивач характеризується позитивно, порядок не порушує, підтримує добросусідські відносини, приймає участь у житті громади, у зв?язку з чим територіальна громада просить не застосовувати до позивача примусове видворення та розглянути можливість її перебування під контролем територіальної громади. Також, про інтеграцію позивача в суспільство свідчить характеристика старости Смолинського старостинського округу № 10 від 09 червня 2026 року, з якої слідує, що скарг та заяв на позивача за період її проживання до старостинського округу не находило. Повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України ускладнило позивачу можливість оформити документи для подальшого легального перебування в Україні. Позивач визнає, що своєю бездіяльністю порушила міграційне законодавство України, про що свідчать добровільні сплати штрафів за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтею 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відсутність порушень законодавства, окрім міграційного законодавства України, перебування позивача в зареєстрованому шлюбі з громадянином України, факт ведення позивачем спільного з чоловіком господарства та надання допомоги в побуті, позитивна характеристика, надана територіальною громадою, свідчать про те, що скасування оскаржуваного рішення не суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, а також не погіршить стан охорони здоров?я, захисту прав та законних інтересів громадян України. Порушення позивачем міграційного законодавства не завдало шкоди державі та суспільству. Разом з тим, примусове видворення позивача з території України призведе до примусового розриву шлюбних відносин з громадянином України та руйнування їх сім?ї. Крім того, з лютого 2022 року позивач під час телефонних розмов з родичами та знайомими, які перебувають на території російської федерації, неодноразово висловлювала своє негативне ставлення до військової агресії російської федерації в Україні, називала російську федерацію «державою терористом», а її громадян «вбивцями». Вказані висловлювання призвели до того, що родичі позивача стали називати позивача зрадницею. Таким чином, дані висловлювання перейшли в публічну площину. Свідома політична позиція позивача, висловлена перед громадинами російської федерації, може призвести до того, що, якщо до позивача застосують примусове видворення за межі України, її життю або свободі загрожуватиме небезпека, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження, покарання, небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації міжнародного збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у позивача наявні підстави для заборони її примусового видворення. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод втручання держави у права особи має бути необхідним у демократичному суспільстві. Видворення вважається надмірним, якщо легітимну мету можна досягти менш суворими заходами, зокрема, шляхом притягнення до адміністративної відповідальності (штрафом), зобов`язанням вчинити певні дії (оформити документи для легального перебування в Україні).
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідач подав відзив на позов, у якому просить відмовити позивачу в його задоволенні. Зокрема, у відзиві на позов відповідач зазначає, що позивач, яка є громадянкою російської федерації, з 2020 року двічі документувалась Управлінням державної міграційної служби України в Чернігівській області посвідками на тимчасове проживання в Україні, що свідчить про те, що вона в повній мірі була обізнана про порядок, строки (строки законного перебування іноземних громадян в Україні, строки дії документів та вимогу законодавства щодо строків виїзду за межі України після закінчення терміну дії посвідки на тимчасове проживання) та послідовність дій щодо отримання документів, які надають право на законне проживання на території України. Термін законного перебування позивача на території України закінчився 18 травня 2022 року, у зв?язку із завершенням строку дії посвідки на тимчасове проживання. Крім того, 18 травня 2022 року закінчився строк дії її паспорта громадянина російської федерації НОМЕР_1 , при цьому, новий паспортний документ іноземця позивач не отримувала. У встановлений законодавством семиденний строк після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання позивач за межі України не виїхала, а тому перебуває в Україні незаконно. Також, документи на продовження терміну перебування в Україні або документи, які дають право на законне перебування в Україні, позивач не оформила, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів Державної міграційної служби України не зверталася. 08 жовтня 2022 року Новозаводським відділом у місті Чернігові Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області позивач була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування на території України, а саме за частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 08 червня 2026 року позивача, яка продовжила незаконно перебувати в Україні, було виявлено працівниками Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області спільно зі співробітниками Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України та затримано в адміністративному порядку, у зв?язку з вчиненням правопорушення, передбаченого частиною другою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, для з?ясування обставин правопорушення (з метою припинення адміністративного правопорушення, забезпечення вирішення питання примусового видворення), про що складено протокол про адміністративне затримання. 08 червня 2026 року Управлінням державної міграційної служби України в Чернігівській області позивач була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за проживання на території України без документів на право проживання (строк дії посвідки на тимчасове проживання закінчився 18 травня 2022 року) за частиною другою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Також, 08 червня 2026 року внаслідок порушення позивачем законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі положень статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Управлінням державної міграційної служби України в Чернігівській області прийнято оскаржуване рішення № 7401100100000821 про примусове видворення позивача з України. Відповідно до підпункту 3 пункту 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322 (у редакції від 19 квітня 2022 року), обмін посвідки здійснюється у разі закінчення строку дії посвідки. Пунктом 19 Порядку № 322 (у редакції від 19 квітня 2022 року) передбачено, що у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки. Відповідно до пункту 39 Порядку № 322 (у редакції від 19 квітня 2022 року ) для оформлення у зв?язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають, зокрема, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту. Разом з тим, позивач у зв`язку із завершенням строку дії посвідки на тимчасове проживання за оформленням нової посвідки не зверталася, що свідчить про відсутність у неї достатніх активних дій з метою продовження перебування в Україні на законних підставах. Доводи позовної заяви стосовно того, що оформити документ на право проживання в Україні позивачу ускладнив факт повномасштабного вторгнення російської федерації є безпідставними, оскільки зазначена обставина не звільняє іноземців від обов?язку перебувати на території України на законних підставах, натомість позивач жодних дій для легалізації на території України не вчинила, як до, так і після закінчення строку дії посвідки. Відповідно до пункту 67 Порядку № 322 (у редакції від 19 квітня 2022 року) після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов?язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС. У порушення вказаної норми після закінчення строку дії посвідки позивач у семиденний строк за межі України не виїхала. Абзацом 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону). Отже, примусове повернення не може бути застосоване до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та надають право на виїзд з України (у позивача відсутній дійсний паспортний документ), а тому такі особи підлягають затриманню в установленому законом порядку з метою забезпечення примусового видворення. Таким чином, оскільки позивач тривалий час перебуває в Україні без наявності законних підстав, не має дійсного паспортного документа, що посвідчує особу та надає право на виїзд з України, вона підлягає примусовому видворенню з України. Така обставина, як наявність позитивної характеристики посадової особи органу місцевого самоврядування, на яку посилається позивач у позовній заяві, не є умовою, яка звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України чи унеможливлює прийняття рішення про її примусове видворення. Також, безпідставними є твердження позивача щодо протиправності рішення про примусове видворення у зв?язку із загрозою її переслідувань у країні походження. Підтвердженням обставин, які забороняють примусове видворення, є наявність в іноземця статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, або його перебування в процедурі отримання зазначеного статусу. Територіальний орган Державної міграційної служби України при вирішенні питання щодо примусового видворення має з?ясувати наявність чи відсутність обставин, які забороняють примусове видворення, тобто наявність в особи статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, або її перебування в процедурі отримання міжнародного захисту. Вказані вимоги законодавства були виконані відповідачем та було встановлено, що позивач не має статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та не перебуває в процедурі отримання міжнародного захисту. Разом з тим, установлення наявності чи відсутності загрози переслідувань у країні громадянської належності шляхом надання оцінки отриманій від особи інформації та її співставлення з відомостями про країну походження здійснюється в межах врегульованої Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» процедури надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, у якій позивач не перебуває. Доводи позивача про порушення оскаржуваним рішенням її права на сімейне життя є безпідставними, оскільки законодавство не передбачає винятків із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняє особу від обов`язку дотримання законодавства України. Наявність у іноземця родинних відносин із особами, які проживають на території України, не надає йому права порушувати покладені на нього обов?язки та не скасовує встановлених законом повноважень органу Державної міграційної служби на прийняття рішення про примусове видворення. Таким чином, оскаржуване рішення прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. При цьому, повідомив, що позивач дійсно з 2022 року проживала на території України без законних підстав, із будь-якими заявами до УДМС з метою продовження перебування в Україні на законних підставах не зверталася. Вже після прийняття рішення відповідачем про примусове видворення та затримання позивача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців позивач звернулася до УДМС у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Представник відповідача у судовому засіданні вказав, що відповідач позов не визнає з підстав, вказаних у відзиві. Зазначив, що звернення позивача після прийняття рішення про примусове видворення та затримання позивача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, а є підставою відповідно до положень законодавства для продовження перебування позивача в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за її заявою.
Заслухавши доводи представників сторін та дослідивши наявні в справі докази, суд встановив таке.
Відповідно до копії паспорту 65 № 1679351 позивач є громадянкою російської федерації. Дата закінчення строку дії паспорта – 18 травня 2022 року (а.с. 6).
04 жовтня 2019 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 (а.с. 21).
29 вересня 2020 року позивач документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , посвідка дійсна до 28 вересня 2021 року.
02 вересня 2021 року позивач у зв`язку з обміном посвідки, документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_4 , посвідка дійсна до 18 травня 2022 року.
З інформації з системи «Аркан» слідує, що 22 серпня 2020 року позивач в`їхала на територію України та з цього часу державний кордон не перетинала.
08 жовтня 2022 року уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України - головним спеціалістом Новозаводського відділу у місті Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Лободою Юлією Володимирівною складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЧГ № 000972, з якого слідує, що 08 жовтня 2022 року о 15 год. 43 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушила правила перебування на території України, а саме: проживає по недійсних документах, термін дії яких закінчився (термін дії паспорта та посвідки на тимчасове проживання закінчився 18 травня 2022 року, без своєчасного виїзду впродовж 7 діб) з 26 травня 2022 року. Місце вчинення правопорушення: АДРЕСА_2 . За вказане адміністративне правопорушення передбачена відповідальність відповідно до частини першої статті 203 КУпАП.
ОСОБА_3 роз`яснено зміст статті 63 Конституції України, а також права та обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП.
У графі «Пояснення особи, щодо якої складено протокол, зазначено «Провину свою визнаю, за сімейними обставинами своєчасно не змогла звернутися для оформлення документів на право проживання в Україні. Українську мову розумію в повному обсязі, перекладач не потрібен».
Того ж дня, 08 жовтня 2022 року, за вказане правопорушення уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України - начальником Новозаводського відділу у місті Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Огорілко Ольгою Степанівною винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МЧГ № 000968, відповідно до якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5100 грн.
08 червня 2026 року о 08 год. 10 хв. у зв?язку з вчиненням правопорушення, передбаченого частиною другою статті 203 КУпАП, для з?ясування обставин правопорушення (з метою припинення адміністративного правопорушення, забезпечення вирішення питання примусового видворення) позивача було затримано, про що головним спеціалістом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Крачило Аліною Іванівною складено протокол № МЧГ 000051 про адміністративне затримання (а.с. 14).
Також, 08 червня 2026 року уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України - головним спеціалістом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Крачило Аліною Іванівною складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЧГ № 002082, з якого слідує, що 08 червня 2026 року о 08 год. 10 хв. за адресою: вул. Шевченка, 51-а, м. Чернігів, громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживала на території України без документів на право проживання (посвідка на тимчасове проживання закінчилася 18 травня 2022 року) з 26 травня 2022 року. Місце вчинення правопорушення: АДРЕСА_3 . За вказане адміністративне правопорушення передбачена відповідальність відповідно до частини другої статті 203 КУпАП (а.с. 16-17).
У графі «Пояснення особи, щодо якої складено протокол» зазначено «Пояснення на окремому аркуші. Українську мову розумію, перекладача не потрібую».
У поясненнях, які долучено до протоколу ПР МЧГ № 002082, зокрема, зазначено, що позивач є громадянкою російської федерації. 04 жовтня 2019 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином України. Зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . У позивача була посвідка на тимчасове проживання на території України, але строк її дії сплив у 2022 році. В січні 2022 року позивач подала документи для продовження дії закордонного паспорту. На той час посвідка ще діяла до травня 2022 року. У зв`язку з початком повномасштабного вторгнення російської федерації позивач пропустила термін продовження строку дії посвідки. У подальшому, так як в Україні відсутнє посольство російської федерації, строк дії закордонного паспорту необхідно було продовжувати за кордоном, однак у позивача не було фінансової можливості для поїздок за кордон, а тому позивач пропустила строки продовження дії посвідки, в чому щиро розкаюється. Також зазначено, що бажає проживати в Україні та просить не видворяти її за межі України. 
08 червня 2026 року уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України - першим заступником начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Кран Юлією Олександрівною винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МЧГ № 002068, відповідно до якої за вказане правопорушення позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5100 грн. (а.с. 18-19).
Постанова виконана 09 червня 2026 року (квитанція № 173).
Крім того, 08 червня 2026 року начальником відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ОСОБА_4 прийнято рішення № 7401100100000821 про примусове видворення з України громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане рішення затверджене тимчасово виконуючим обов`язки начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Юлією Кран (а.с. 5).
Позивачу повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства стосовно неї прийнято рішення про її примусове видворення з України та роз`яснено порядок оскарження цього рішення.
Також, 08 червня 2026 року начальником відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Вікторією Бабак прийнято рішення, на підставі якого вирішено помістити до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянку російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації або для забезпечення примусового видворення. Дане рішення затверджено тимчасово виконуючим обов`язки начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Юлією Кран.
08 червня 2026 року о 22 год. 00 хв. на підставі Акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передано до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні Державної міграційної служби України.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 червня 2026 року в справі № 750/6369/26, яке набрало законної сили, сторонами не оскаржувалося, адміністративний позов Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянки російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України - задоволено. Затримано громадянку російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 08.12.2026.
З копії клопотання старости Смолинського старостинського округу Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області ОСОБА_5 слідує, що за час проживання на території громади позивач характеризується позитивно, громадянський порядок не порушує, підтримує добросусідські відносини, бере участь у житті громади та має стійкі соціальні зв?язки. Просить врахувати наведені обставини та можливість перебування особи під контролем та громадською підтримкою територіальної громади, не застосовувати до неї найбільш суворі заходи, пов?язані з примусовим видворенням, якщо це допускається чинним законодавством України (а.с. 22).
Згідно з копією характеристики ОСОБА_1 , наданої старостою Смолинського старостинського округу Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області Іваном Смирновим, ОСОБА_1 постійно проживає в селі Смолин Чернігівського району Чернігівської області, офіційно не працює, скарг та заяв за період проживання до старостинського округу не надходило (а.с. 23).
Відповідно до копії довідки, виданої Виконавчим комітетом Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області ОСОБА_1 , остання дійсно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24). 
За інформацією Волинського ПТПІ від 23.06.2026 ОСОБА_1 23.06.2026 звернулася із заявою до УДМС у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (стаття 26 Конституції України).
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також міжнародними нормами.
Згідно з частинами першою, третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Відповідно до пункту 18 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Як слідує із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні позивач у зв`язку із закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання за оформленням нової посвідки не зверталася, будь-яких активних дій з метою продовження перебування в Україні на законних підставах до прийняття рішення про видворення не вчиняла. 
Згідно із частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. 
Відповідно до частини восьмої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).
Частинами першою, восьмою статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно із частиною першою статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава (стаття 1 Конституції України).
За даних обставин, держава Україна має певну свободу розсуду (дискрецію) у прийняття рішення про примусове видворення до країни походження, але у разі відповідності такого рішення вимогам законодавства України та відсутності обмежень, передбачених міжнародними актами.
Чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і позивач була зобов`язана дотримуватися міграційного законодавства України.
Підставою прийняття рішення про примусове видворення позивача слугував саме факт проживання позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України. Позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу, не маючи дійсного паспортного документа, що посвідчує особу та надає право на виїзд з України, перебувала на території України. 
Так, позивач у зв`язку із завершенням строку дії посвідки на тимчасове проживання з 2022 року будь-яких активних дій з метою продовження перебування в Україні на законних підставах до прийняття рішення про видворення не вчиняла, жодних заходів щодо легалізації свого проживання в Україні не вживала.
На момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення обставин, які б забороняли примусове видворення позивача, тобто наявність в неї статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, або її перебування в процедурі отримання міжнародного захисту, не було. Із відповідною заявою за час перебування в Україні до прийняття рішення про видворення позивач не зверталася.
Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем надано не було. 
Щодо доводів позивача про те, що примусове видворення її з території України призведе до розриву шлюбних відносин з громадянином України та руйнування їх сім?ї, суд зазначає таке.
Бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.
Саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності родини не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Тобто, мова йде про відповідальність самого позивача, яка була свідома щодо того, що її міграційний статус робить збереження її сімейного життя сумнівним з огляду на перебування її на території України нелегально.
Особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29 травня 2023 року в справі № 522/5683/22.
У справі Jeunesse v. the Netherlands (no 12738/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що: «коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території… така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак, це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні».
Оскаржуване рішення міграційного органу про примусове видворення позивача до країни походження містить основний виклад обставин, обґрунтування підстав для прийняття саме такого рішення.
Таким чином, враховуючи зазначене, під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач правомірно виходив з того, що позивач порушила правила перебування іноземців в Україні.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв на підставі та в межах повноважень, у спосіб, що передбачений законом, у зв`язку з чим підстав для задоволення позову не знаходить.
Слід також зазначити, що відповідно до пункту 11 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства від 23.04.2012 № 353/271/150 у разі звернення іноземця під час його перебування в ПТПІ із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, він продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.
Керуючись статтями 2, 6-10, 72, 77, 90, 241-246, 271, 272, 288, 297 КАС України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце перебування: АДРЕСА_4 ) до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області (місцезнаходження: вул. Шевченка, 51-а, м. Чернігів; ідентифікаційний код - 37804450) про скасування рішення про примусове видворення – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження – з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. 

Суддя