ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року
м. Київ
справа № 461/9224/13-к
провадження № 51-5076 км 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 06 грудня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013150000000006, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Головне Любомильського району Волинської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
та
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Нижні Гаї Дрогобицького району Львівської області, та жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст.15 ч. 3 ст. 368 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Галицького районного суду м. Львова від 06 грудня 2017 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими та засуджено за: 
- ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, яке є їх власністю; 
- ч. 2 ст.15 ч. 3 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займати будь-які посади в правоохоронних органах або органах державної влади строком на 2 роки та з конфіскацією майна, яке є їх власністю.
Відповідно до ст. 54 КК України вирішено застосувати до ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення спеціального звання майора міліції та до ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення спеціального звання капітана міліції .
На підставі положень ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, яке є їх власністю, з позбавленням права займати будь-які посади в правоохоронних органах або органах державної влади строком на 2 роки і з позбавленням спеціального звання майора та капітан міліції, відповідно.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування основного покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення.
Цим же вироком кримінальне провадження щодо  ОСОБА_6 та ОСОБА_7  в частині обвинувачення за ч. 1 ст. 364 та ч. 1 ст. 365 КК України закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.
Також цим вироком засуджено  ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни. 
Постановою колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 09 листопада 2022 року касаційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_8 , засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено частково, скасовано ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни. На підставі положень ч. 2 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від призначеного покарання вироком суду першої інстанції у зв`язку із закінченням строків давності.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачувалися у тому, що вони, будучи представниками влади та службовими особами, вчинили зловживання владою та службовим становищем з метою одержання неправомірної вигоди, що заподіяло істотну шкоду охоронюваним законом державним та громадським інтересам, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, а також, у перевищенні влади та службових повноважень, що завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним інтересам, що супроводжувались погрозою застосування насильства за відсутності ознак катування, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України.
Крім того, за встановлених судом та детально викладених у вироку обставинах,  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту, а також у незаконному збуті наркотичних засобів, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а також у тому, що останні будучи службовими особами та працівниками правоохоронного органу, вчинили замах на одержання хабаря службовою особою в будь-якому вигляді за виконання в інтересах того, хто дає хабар, будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, поєднане з вимаганням хабаря, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах, за своїм змістом, засуджені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен окремо, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати судові рішення щодо них та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.Зазначають, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам кримінального процесуального закону. Стверджують про недопустимих всіх доказів у кримінальному провадження, зокрема і протоколів проведення негласних слідчих (розшукових) дій. Вважають, що судами не були належним чином дослідженні зміст процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, а лист голови Апеляційного суду Львівської області від 13.07.2017 року не є тим документом, що може замінити ухвали слідчого судді, а тому вважають, що протоколи негласних слідчих (розшукових) дій та додатки до них є недопустимими доказами. Також вказують на численні порушення при наданні дозволів на проведення НСРД. Вказують на те, що матеріали кримінального провадження не містять відомостей про походження грошових коштів, які використовувалися під час оперативної закупки, та не містять доручення слідчого про виділення коштів. Вважають, що судові рішення не відповідають положенням статей 370, 374, 419 КПК України
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу та просив її задовольнити з підстав зазначених в ній. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 під час касаційного розгляду заперечила проти задоволення касаційних скарг засуджених. Вважала, що судові рішення є законними та обґрунтованими.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України, не є відповідно до вимог ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Положення ст. 94 КПК України передбачають, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. 
Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дотримано в повному обсязі.
У цьому кримінальному провадженні суди ретельно перевірили доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційних скаргах. Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими.
Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, оцінив докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом. 
Апеляційний суд, перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційних скарг засуджених стосовно неповноти судового розгляду, недопустимості всіх доказів, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильної юридичної оцінки дій засуджених, у своєму рішенні навів докладні мотиви такого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.
Решта доводів у касаційних скаргах засуджених також не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації дій засуджених й обґрунтованості їх винуватості та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Указані вимоги закону в повному обсязі дотримані апеляційним судом під час постановлення ухвали за наслідками апеляційного розгляду в цьому кримінальному провадженні. 
Ухвала апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК України.
Що стосується доводів касаційних скарг засуджених стосовно недопустимості протоколів про проведення негласних (розшукових) слідчих дій, які є аналогічними доводам апеляційних скарг, то вони на думку колегії суддів є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Доводи засуджених щодо відсутності інформації про походження грошових коштів, які використовувалися під час проведення НСРД, є безпідставними, оскільки як убачається з матеріалів кримінального провадження для забезпечення проведення НСРД в цьому провадженні 11 лютого 2013 року за бюджетною програмою КПКВ 6521200 «Забезпечення заходів спеціальними підрозділами по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією Служби безпеки України» ГВ БКОЗ Управління було отримано кошти за видатковим касовим ордером від 25 лютого 2013 року № 71. 
Щодо доводів про наявність ознак провокування злочину, то вони також є необґрунтованими.
Відсутність провокації злочину належно обґрунтована судами на підставі досліджених, проаналізованих та зіставлених між собою доказів.
Практикою ЄСПЛ визначені аспекти (критерії) відмежування провокації злочину від допустимої поведінки правоохоронних органів (рішення: від 04 квітня 2017 року у справі «Матанович проти Хорватії», від 20 лютого 2018 року у справі «Раманаускас проти Литви»). Провокація має місце тоді, коли працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений. При цьому під пасивним розслідуванням розуміється відсутність будь-яких активних дій, які би спонукали особу вчинити злочин.
За матеріалами кримінального провадження суд, повно дослідивши відповідні обставини, ознак, притаманних провокації злочину, у діях правоохоронних органів не виявив. Перевіряючи твердження сторони захисту про провокацію злочину, апеляційний суд належно обґрунтував своє рішення. За перевіркою матеріалів провадження цей суд установив, що органи досудового розслідування діяли в пасивний спосіб і не підбурювали ОСОБА_6 чи ОСОБА_7 до вчинення злочинів.
Отже, дії правоохоронного органу, з огляду прецедентної практики ЄСПЛ стосовно приписів п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не призвели до підбурювання.
Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками, які відповідають критеріям оцінки, визначеним практикою ЄСПЛ.
При цьому суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що, як неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення полягає у більш загальному принципі, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (справа "Ruiz Torija v. Spain", заява № 18390/91, рішення від 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (справа "Hirvisaari v. Finland", заява № 49684/99, рішення від 27 вересня 2001 року, пункт 30).
У зв`язку з тим, що істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судових рішень, не встановлено, а тому касаційні скарги засуджених слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Галицького районного суду м. Львова від 06 грудня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3