ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 червня 2026 року	справа № 380/20387/24	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з додатковою відповідальністю “Львівське автотранспортне підприємство №24656 “Богданівське”, третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Львівської міської ради із вимогами:
- визнати протиправним рішення, оформлене витягом з протоколу №5 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 13.09.2024, щодо погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 по лінії Є-Ж відповідно до акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки на вул. Богданівській, 11 від 2024 року (розробник ПП «Леополіс-клуб»);
- зобов`язати Узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів Львівської міської ради повторно розглянути та погодити межі земельних ділянок по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2022 він набув право власності на нежитлові приміщення складів загальною площею 922,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , попереднім власником яких було ПП «Люкс-експрес». Питання користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 було погоджене між ПП «Люкс-експрес» та третьою особою-1 (ТзДВ «Львівське автотранспортне підприємство №24656 «Богданівське») ще у 2008 році, що підтверджується протоколом засідання правління ВАТ «Львівське АТП-24656 «Богданівське» від 05.03.2008 та актом №2 узгодження меж землекористування на місцевості від 05.03.2008. Саме з цих погоджених меж позивач виходив, звертаючись 21.11.2022 до третьої особи із заявою про надання згоди на вилучення земельної ділянки з постійного користування.
Позивач вказує, що оскаржуваним рішенням узгоджувальна комісія, діючи в інтересах третьої особи-1, погодила межі земельної ділянки, які пролягають через землі, що використовуються позивачем для обслуговування належного йому нерухомого майна, та заблокувала доступ до об`єкта нерухомості, право власності на який зареєстроване за третьою особою-2 ( ОСОБА_2 ). На переконання позивача, оскаржуване рішення є протиправним, невмотивованим, прийнятим без участі всіх зацікавлених осіб, без обговорення питання погодження меж між позивачем та третьою особою, без встановлення доцільності відступу від уже існуючих меж та без врахування правил добросусідства, передбачених пунктами 2.1.1-2.1.3 Положення про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 22.04.2021 №592.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечено. Львівська міська рада зазначила, що правовідносини з вирішення земельних спорів регулюються статтями 158-161 Земельного кодексу України. Узгоджувальна комісія для вирішення земельних спорів утворена згідно з ухвалою Львівської міської ради від 22.04.2021 №592, є дорадчим органом ради. Згідно з пунктами 1.4, 1.5 Положення основною формою діяльності комісії є засідання, основним документом - протокол, а рішення комісії є лише підставою для прийняття ухвали міської ради про затвердження документації із землеустрою.
Відповідач, посилаючись на правові позиції Верховного Суду у справах №681/1039/15-ц, №501/463/15-а, №822/3345/17, №823/2491/18, наголошує, що рішення узгоджувальної комісії не створює для сторін жодних правових наслідків з виникненням прав та обов`язків, носить рекомендаційний характер і не порушує прав позивача. На думку відповідача, оскаржуване рішення не є актом індивідуальної дії у розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.
Треті особи на стороні позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - подали пояснення щодо позову, в яких позовні вимоги підтримали. ОСОБА_2 вказав, що є власником нежитлового приміщення (будівлі насосної літ. Д-1) за адресою: АДРЕСА_1 , та що оскаржуване рішення порушує його право на доступ до земельної ділянки, на якій розташований належний йому об`єкт нерухомого майна. ОСОБА_3 зазначив, що є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , здійснює підприємницьку діяльність через ПП «Автопрофі захід», у липні 2024 року погодив межі земельної ділянки, проте, вивчивши план детальніше, встановив, що запропоновані третьою особою межі унеможливлюють доступ (заїзд) до його нежитлового приміщення, у зв`язку з чим відкликав свій підпис, про що письмово повідомив Львівську міську раду та третю особу.
У додаткових поясненнях відповідач зазначив, що ухвалою 10-ї сесії 8-го скликання Львівської міської ради №2536 від 30.09.2022 третій особі-1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 4,0778 га та площею 0,0507 га на вул. Богданівській, 11; ця ухвала є чинною і ніким не оскаржена. Листом управління земельних ресурсів від 11.10.2023 №2403-вих-124794 позивачу роз`яснено, що запропонована ним до відведення земельна ділянка частково входить у межі земельної ділянки, на яку дозвіл уже надано третій особі, та запропоновано відкоригувати план. Відповідач послався на правову позицію Верховного Суду у постанові від 09.12.2020 у справі №617/763/16-ц щодо неможливості надання дозволу на розробку проекту землеустрою на одну й ту саму ділянку різним особам, а також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №350/67/15-ц про те, що підписання акта погодження меж самостійного значення не має.
У додаткових поясненнях позивач наполягав на адміністративній юрисдикції спору, посилаючись на принцип «jura novit curia», правові позиції Верховного Суду у справах №904/5726/19, №380/19426/21, №0940/1879/18, та правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №583/2715/16-ц від 13.06.2018, згідно з якою, розглядаючи земельні спори, узгоджувальна комісія діє від імені міської ради. Позивач наголосив, що межі земельної ділянки, визначені ухвалою №2536, є орієнтовними, можуть змінюватися з урахуванням уже існуючих меж (паркану та дороги, що існують з 2008 року), а тому саме узгоджувальна комісія, на виконання пунктів 2.1.1-2.1.3 Положення, мала розібратися у спірності меж, чого, на його думку, не зробила.
Додатково позивач повідомив, що 30.12.2025 придбав інший об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Львів, вул. Богданівська, 11, який розташований на земельній ділянці, відведеній оскаржуваним рішенням для користування третій особі-1, та до якого, як він стверджує, відсутній законний доступ (доїзд).
Третя особа - ТзДВ «Львівське автотранспортне підприємство №24656 «Богданівське» - подала додаткові пояснення, в яких заперечила проти позову. Третя особа-1 зазначила, що, як вбачається з акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки на вул. Богданівській, 11 від 2024 року, місцеположення кутів зовнішніх меж землекористування обстежено і встановлено в натурі за фактичним їх положенням у присутності землекористувача та узгоджено з представниками суміжних землекористувань, акт підписаний суміжними землекористувачами, а встановлена в натурі межа є явною і беззаперечною. Послалася на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №350/67/15-ц, наполягаючи, що рішення узгоджувальної комісії не створює правових наслідків, а позивачем не доведено факту порушення його прав оскаржуваним погодженням меж.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.01.2025 у справі № 380/20387/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2024 року про відмову в забезпеченні позову по справі №380/20387/24 – скасовано, задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, заборонити всім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Львів, вул. Богданівська, 11 до набрання законної сили рішеням суду у справі.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19.03.2025 задоволено клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТзДВ “Львівське АТП №24656 “Богданівське” про закриття провадження по справі.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2025 у справі №380/20387/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 19.03.2025 про закриття провадження у справі скасовано та передано справу на розгляд суду першої інстанції. 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що характер спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі свідчать про те, що цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки він стосується протиправних, на думку позивача, дій відповідача як суб`єкта владних повноважень при прийнятті оспорюваного рішення та неналежного виконання наданих йому повноважень.
З урахуванням наведеного питання належності цього спору до юрисдикції адміністративних судів вирішено судом апеляційної інстанції, а тому справа розглядається судом першої інстанції по суті. Доводи відповідача та третьої особи-1 про необхідність розгляду справи в порядку цивільного судочинства до уваги судом не беруться, що, втім, не звільняє суд від перевірки наявності у позивача порушеного права, за захистом якого він звернувся.
Ухвалою судді Желік О.М. від 26.01.2026 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Інші сторони пояснень по суті спору не подали; про відкриття провадження та прийняття справи до провадження судді Желік О.М. повідомлені належним чином.
Розглянувши позов, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер 311537791 від 04.10.2022) ОСОБА_1 на праві приватної власності належать приміщення складів НЗ літ. К-1 загальною площею 922,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 85849446101), набуті на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2022. Попереднім власником приміщення було ПП «Люкс-експрес».
Питання погодження меж землекористування по вул. Богданівській, 11 між попереднім власником приміщення - ПП «Люкс-експрес» - та землекористувачем ВАТ (ТзДВ) «Львівське автотранспортне підприємство №24656 «Богданівське» вирішувалося у 2008 році, що підтверджується протоколом засідання правління ВАТ «Львівське АТП-24656 «Богданівське» від 05.03.2008 та актами узгодження меж землекористування на місцевості від 05.03.2008.
Ухвалою 10-ї сесії 8-го скликання Львівської міської ради №2536 від 30.09.2022 третій особі-1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 4,0778 га та площею 0,0507 га на вул. Богданівській, 11 для обслуговування будівель та споруд. Зазначена ухвала є чинною та ніким не оскаржена.
21.11.2022 позивач звернувся до третьої особи-1 із заявою про надання згоди на вилучення з постійного користування земельної ділянки за вказаною адресою. 29.09.2023 позивач звернувся до Львівської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Богданівській, 11б. Листом управління земельних ресурсів від 11.10.2023 №2403-вих-124794 позивачу роз`яснено, що запропонована ним до відведення земельна ділянка частково входить у межі земельної ділянки, на яку дозвіл уже надано третій особі-1 ухвалою №2536, та що питання, порушене у зверненні, не може бути вирішене; запропоновано через розробника відкоригувати план. Доказів оскарження позивачем зазначеного листа в судовому порядку матеріали справи не містять.
19.07.2024 (звернення №2-15322-24) ТзДВ «Львівське автотранспортне підприємство №24656 «Богданівське» звернулося до Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради з проханням погодження межі земельної ділянки на вул. Богданівській, 11.
Рішенням Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 13.09.2024, оформленим витягом з протоколу №5 від 13.09.2024, комісія, керуючись Положенням про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів, затвердженим ухвалою міської ради від 22.04.2021 №592, та беручи до уваги ухвалу Львівської міської ради від 30.09.2022 №2536, погодила межу земельної ділянки на вул. Богданівській, 11 по лінії Є-Ж відповідно до акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки на вул. Богданівській, 11 від 2024 року (розробник ПП «Леополіс-клуб»). Витяг з протоколу №5 підписано головою та секретарем комісії.
Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд керується таким.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Зі змісту наведених норм випливає, що право на звернення до суду та задоволення позову обумовлюються наявністю в особи порушеного права (інтересу). Завданням адміністративного судочинства є саме захист уже порушеного права, а не превентивний судовий контроль за діяльністю суб`єктів владних повноважень за відсутності такого порушення.
Правовідносини з вирішення земельних спорів регулюються статтями 158-161 Земельного кодексу України. Відповідно до статті 158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами та органами місцевого самоврядування; органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах території територіальних громад щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, обмежень у використанні земель та земельних сервітутів, додержання громадянами правил добросусідства. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку.
Ухвалою Львівської міської ради від 22.04.2021 №592 утворено узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів та затверджено Положення про неї. За пунктом 1.4 Положення основною формою діяльності комісії є засідання, основним документом - протокол; за результатами розгляду спорів комісія готує своє рішення, яке оформляється відповідно до протоколу і підписується головою та секретарем комісії. Згідно з пунктом 1.5 Положення рішення узгоджувальної комісії є підставою для прийняття ухвали міської ради про затвердження документації із землеустрою.
Системний аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що рішення узгоджувальної комісії про погодження меж земельної ділянки є проміжним, допоміжним актом у процедурі землеустрою та подальшого прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування ухвали про затвердження відповідної документації. Саме по собі таке рішення не призводить до виникнення, зміни або припинення речових прав на земельну ділянку та не визначає прав і обов`язків землекористувачів.
Зазначений висновок узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №350/67/15-ц сформульовано правовий висновок про те, що підписання (погодження) акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав, а непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації.
Аналогічного підходу Верховний Суд дотримується і щодо правової природи дозволу на розроблення проекту землеустрою: отримання такого дозволу не означає позитивного вирішення питання про надання земельної ділянки у власність чи користування та не гарантує особі набуття відповідного права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц та від 28.11.2018 у справі №826/5735/16). Тим більше не породжує речових прав на землю погодження меж, що передує затвердженню документації із землеустрою органом місцевого самоврядування.
За таких обставин оскаржуване рішення узгоджувальної комісії, оформлене витягом з протоколу №5 від 13.09.2024, на момент звернення позивача до суду не створило для нього жодних правових наслідків з виникненням, зміною чи припиненням прав та обов`язків, не позбавило і не обмежило його речових прав на належне йому нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , та права користування земельною ділянкою, необхідною для його обслуговування.
Доводи позивача про блокування доступу до нерухомого майна та зміну фактичних меж землекористування суд оцінює критично. Як слідує з акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки на вул. Богданівській, 11 від 2024 року, місцеположення кутів зовнішніх меж землекористування обстежено і встановлено в натурі за фактичним їх положенням у присутності землекористувача та узгоджено з представниками суміжних землекористувань; погоджена межа по лінії Є-Ж відповідає поданому акту. Належних, допустимих та достатніх доказів того, що оспорюване погодження меж фактично позбавило позивача чи третіх осіб доступу до належного їм нерухомого майна або іншим чином порушило їхні речові права, матеріали справи не містять; відповідні твердження позивача ґрунтуються на припущеннях.
Суд також враховує, що сам позивач підтверджує набуття права власності на будівлю за адресою: м. Львів, вул. Богданівська, 11б, на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2022, тобто вже після прийняття чинної та неоскарженої ухвали Львівської міської ради №2536 від 30.09.2022, якою третій особі-1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Богданівській, 11. Посилання позивача на протокол від 05.03.2008 та акт узгодження меж від 05.03.2008, укладені з попереднім власником приміщення, не спростовують правомірності оскаржуваного рішення, оскільки на час його прийняття діяла зазначена ухвала №2536, що визначала межі землеустрою, а доказів її скасування суду не надано.
Щодо доводів позивача про порушення процедури розгляду спору (пункти 2.1.1-2.1.3, 4.2 Положення) суд зазначає, що, з огляду на правову природу оскаржуваного рішення як допоміжного акта, який не створює самостійних правових наслідків, навіть гіпотетичні недоліки процедури його прийняття не порушують прав позивача у спосіб, що підлягає захисту в адміністративному судочинстві. Позивач не позбавлений можливості реалізувати та захистити свої права у подальшому - на стадії прийняття міською радою ухвали про затвердження документації із землеустрою або в порядку, передбаченому статтею 152 Земельного кодексу України, якщо вважатиме свої речові права на земельну ділянку порушеними.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що застосування конкретного способу захисту залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення; відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Встановивши, що оспорюване рішення не порушує прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки спору по суті, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 22.09.2020 у справі №910/3009/18; постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 16.10.2020 у справі №910/12787/17).
Посилання позивача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №583/2715/16-ц від 13.06.2018 щодо можливості оскарження рішень узгоджувальної комісії стосується вирішення питання юрисдикції спору, яке у цій справі вже вирішене постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2025 на користь адміністративного судочинства, і не спростовує висновку про відсутність порушеного права позивача оскаржуваним рішенням як підстави для відмови в позові по суті.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. Водночас цей обов`язок не звільняє позивача від доведення факту порушення оскаржуваним рішенням його прав, свобод чи інтересів. Дослідивши надані відповідачем докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що Львівська міська рада довела правомірність оскаржуваного рішення: воно прийняте на підставі звернення третьої особи-1, у межах повноважень узгоджувальної комісії, визначених Положенням, з урахуванням чинної ухвали №2536 та поданого акта встановлення і узгодження меж, тобто на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством (частина друга статті 2 КАС України).
Європейський суд з прав людини у рішеннях від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» наголосив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення, проте це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Інші доводи учасників справи не спростовують наведених вище висновків суду та не впливають на результат вирішення спору.
За наведених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, оскільки оскаржуване рішення узгоджувальної комісії не порушує прав, свобод або інтересів позивача, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до статті 139 КАС України у разі відмови в позові судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 2, 5-10, 14, 72-77, 90, 139, 157, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.