Справа № 951/43/26
Провадження №2/951/118/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
/заочне/

24 червня 2026 року          селище Козова

Козівський районний суд Тернопільської області у складі:
головуючого судді Чапаєва Р.В.,
за участю секретаря судового засідання Бусько Ю.А.,
представника позивача - адвоката Матвійчука В.В. (в режимі відеоконференції),
представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Козівської селищної ради Гладчука І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Козівська селищна рада, про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно її малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов обґрунтовано тим, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 21.01.2022. Від спільного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу у 2022 році дитина проживає разом із позивачем та перебуває на його утриманні. Відповідач як мати не бере участі у вихованні дитини та не цікавиться її життям, навчанням і здоров`ям, не підтримує належного контакту з дитиною та не виконує своїх батьківських обов`язків, не сплачує аліменти добровільно, а їх стягнення здійснюється на підставі судового наказу, при цьому відповідачем допускається заборгованість зі сплати аліментів. Зауважує, що питаннями навчання й лікування дитини займається він.
Посилаючись на наведене, а також на те, що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати інтересам дитини, позивач звертається до суду та просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суддя Козівського районного суду Тернопільської області ухвалою від 06.02.2026 позовну заяву прийняв до розгляду, відкрив провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання. Відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву.
Суд ухвалою суду від 19.03.2026 доручив органу опіки та піклування скласти висновок щодо розв`язання спору, а саме про доцільність позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд ухвалою від 05.06.2026 закрив підготовче провадження, справу призначив до судового розгляду.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Козівської селищної ради Гладчук І.В. заявив, що покладається на думку суду.
На адресу відповідача, яка згідно з інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру є її адресою реєстрації, направлялась ухвала про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками, із зазначенням дати судового засідання, проте лист із вказаними документами повернувся до суду без їх отримання відповідачем та з відміткою пошти. 
Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а в даному випадку - суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б), від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20, від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20, від 23.01.2023 у справі № 496/4633/18).
Отже відповідач, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилася, не повідомивши суд про причини своєї неявки, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не подавала.
За вказаних обставин суд, заслухавши думку учасників судового процесу, дійшов переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, явку своєї малолітньої дочки ОСОБА_3 для надання пояснень не забезпечив.
Отже, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).
Шлюб між сторонами - батьками ОСОБА_3 розірвано рішенням суду від 21.01.2022 (а.с.6 - 7).
ОСОБА_3 проживає без реєстрації за місцем проживання батька - позивача - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15, 16).
15.12.2025 суд видав судовий наказ за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 (а.с.8).
14.05.2026 виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення № 102 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав», яким затверджено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 65 - 71). У висновку зазначено, що батьки дитини уклали шлюб у лютому 2019 року. У червні 2019 року в них народилася донька ОСОБА_4 . У січні 2022 року шлюб між батьками був розірваний рішенням суду. На час розгляду справи батько дитини - ОСОБА_1 проходить службу у Збройних Силах України. Мати - ОСОБА_2 зареєстрована у селі Золочівка Тернопільської області, але часто перебуває за межами України. Батько звертався до суду щодо стягнення аліментів з матері на утримання дитини. Із медичного закладу надано підтвердження, що саме батько забезпечував медичний супровід і лікування доньки. На всі прийоми до лікаря дитину супроводжував батько та виконував рекомендації медиків. Також батько відводив дитину до школи та забирав її зі школи. Працівники служби у справах дітей провели бесіду з бабусею дитини по батьківській лінії - ОСОБА_1 . За її словами, мати не бере участі у вихованні доньки та проживає у Польщі. Комісія з питань захисту прав дитини розглядала питання про позбавлення матері батьківських прав. У березні 2026 року комісія дійшла висновку про доцільність позбавлення матері батьківських прав. Після цього службі у справах дітей було доручено підготувати проєкт відповідного рішення. Виконавчий комітет селищної ради розглянув це питання, але не затвердив відповідне рішення. У підсумку орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її доньки ОСОБА_4 (а.с. 71).
Даючи оцінку наведеним вище встановленим обставинам, суд керується таким.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім?я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-ХІІ, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Батьки, згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов?язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов?язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Суд бере до уваги той факт, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов?язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об?єктивного з?ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
При розгляді справ суд застосовує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України).
ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України»). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02.12.2020 у справі №180/1954/19, від 13.11.2020 у справі №760/6835/18, від 09.11.2020 у справі №753/9433/17, від 02.11.2020 у справі №552/2947/19 та у постанові від 24.04.2019 у справі №300/908/17. Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Даючи оцінку окремим фактам, викладеним у висновку, щодо можливого самоусунення відповідача від виконання покладених на неї батьківських обов`язків, суд зазначає, що в такому висновку міститься лише посилання на інформацію, отриману зі слів батька та баби по батьківській лінії. У висновку не вказано, які заходи вживалися для вирішення проблемних питань, чи проводилися співбесіди з батьками.
Позивач у судове засідання не з`явився, явку своєї малолітньої дочки для надання пояснень не забезпечив, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити або спростувати факт спілкування дитини з матір`ю та утримання дитини матір`ю, а також з`ясувати думку малолітньої ОСОБА_3 щодо можливості позбавлення батьківських прав її матері ОСОБА_2 .
Суд вважає, що проживання дитини разом із батьком, який займається її вихованням та розвитком, утримує її, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у її вихованні, тобто свідомо та умисно нехтує батьківськими обов`язками. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батьків та дітей може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування обставини, що стверджується, з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Звертаючись в суд з даним позовом, позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, оскільки не бере участі у її вихованні та утриманні дитини, не цікавиться станом її здоров`я, особистим розвитком, навчанням та шкільним життям дитини та не відвідує заклад освіти, де навчається дитина.
Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У цій справі позивач не довів, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї.
Суду не надані докази застосування до відповідача ОСОБА_2 будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, з приводу неналежного виконання батьківських обов`язків.
Суд зазначає, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому жодні інші обставини, як-то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав.
Умовою ухилення від обов`язків з виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.
При цьому, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
На думку суду сторона позивача не довела систематичного ухилення відповідача від виконання нею своїх батьківських обов`язків, а також того, що, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, відповідач продовжує не виконувати в подальшому свої батьківські обов`язки щодо своєї дитини.
При цьому систематично - це значить, що батьки неодноразово притягувалися до відповідальності (адміністративної, цивільної, громадської), але висновків не зробили.
Тому не заслуговують на увагу доводи сторони позивача про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у матеріальному забезпеченні дитини та не виявляє жодної зацікавленості до її життя, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач притягувалась до відповідальності, з огляду на вимоги статті 184 КУпАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей).
Суд не встановив виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками, тому суд його оцінює критично.
Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи на підставі оцінених доказів, дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
При цьому, суд звертає увагу на те, що у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав не відповідатиме інтересам дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не забезпечуватиме її інтересів. Позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері стосовно дитини батьківських прав та доказів, які би безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків щодо дитини. Відсутність побачень дитини з тим із батьків, з яким вона не проживає, не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести (постанова Верховного Суду від 17.06.2021 у справі № 466/9380/17). Сам по собі факт відсутності активної участі відповідача у вихованні дитини або недостатня комунікація з навчальними та медичними закладами не може автоматично свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків, оскільки у справах цієї категорії підлягає доведенню саме умисна поведінка, спрямована на самоусунення від виховання дитини. Крім того, наявність або послаблення емоційного зв`язку між матір`ю і дитиною, а також відсутність постійного спілкування, не може розцінюватися як свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України та не є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав. Подібні обставини можуть свідчити про наявність сімейного конфлікту або порушення комунікації між батьками та дитиною, однак не підтверджують винної поведінки матері. Позбавлення батьківських прав як винятковий захід застосовується лише за умови доведення свідомого, систематичного та винного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 24.06.2020 у справі № 344/6374/18, від 08.04.2020 у справі № 645/731/18, від 29.01.2020 у справі № 127/31288/18, від 29.01.2020 у справі № 643/5393/17, від 17.01.2020 у справі № 712/14772/17, від 25.11.2019 у справі № 640/15049/17, від 24.04.2019 у справі №331/5427/17, від 13.03.2019 у справі № 631/2406/15-ц, справа № 553/449/20 від 04.04.2024.
Матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що поведінка відповідача носила умисний характер та була спрямована на невиконання батьківських обов`язків у значенні, необхідному для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, яка є малолітньою, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові, судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.2, 10, 11-13, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Козівська селищна рада, про позбавлення батьківських прав, відмовити.
Судові витрати у справі залишити за позивачем.
Копію рішення направити сторонам та третій особі.
Заочне рішення може бути переглянуто Козівським районним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 24.06.2026.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Козівська селищна рада, адреса місцезнаходження: вул.Грушевського, 38, селище Козова Тернопільського району Тернопільської області, код ЄДРПОУ 04525573.

Головуючий суддя          Р.В. Чапаєв