ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

24 квітня 2026 року   місто Чернівці справа №713/55/26
провадження №22-ц/822/700/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Височанської Н.К.,
суддів: Лисака І.Н., Одинака О.О.
за участю секретаря судових засідань Факас А.В.
учасники справи: 
заявник (боржник) – ОСОБА_1 , 
стягувач – ОСОБА_2 , 
особа, дії якої оскаржуються – державний виконавець Вижницького відділу державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Фуштей Микола Миколайович

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 03 березня 2026 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Кибич І.А., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог заяви
У січні 2026 року заявник (боржник) ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця Вижницького відділу Державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Фуштей М.М., заінтересована особа (стягувач) ОСОБА_2 .
Посилався на те, що 20 лютого 2025 року Вижницьким районним судом Чернівецької області було видано виконавчий лист у справі №713/2260/24, яким визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення Районного суду м.Прага 4 Чеської Республіки від 11 червня 2020 року, що набрало законної сили 12 серпня 2020 року, про стягнення аліментів з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
З метою з`ясування наявності та стану виконавчих проваджень, відкритих щодо скаржника, 22 грудня 2025 року було направлено адвокатський запит №3743 до органів державної виконавчої служби. 30 грудня 2025 року ним було отримано відповідь Вижницького відділу державної виконавчої служби № 29.1-22/49083, з якої вбачається, що заступником начальника Вижницького відділу ДВС у Вижницькому районі Чернівецької області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Фуштеєм М.М. було розглянуто заяву про примусове виконання судового рішення та за її результатами постановою від 09 жовтня 2025 року відкрито виконавче провадження №78599358.
Вважає, що зазначене виконавче провадження відкрито помилково та з порушенням вимог чинного законодавства України. Виконавчий лист, виданий 20 лютого 2025 року не відповідає обов`язковим вимогам, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». Зокрема, у виконавчому документі відсутні реєстраційні номери облікових карток платника податків як боржника, так і стягувача, а також не зазначено конкретний розмір аліментів, що підлягають стягненню. Резолютивна частина рішення є неповною та не містить усієї необхідної інформації, що унеможливлює належне та законне примусове виконання рішення. Таким чином, відсутність у виконавчому листі обов`язкових реквізитів, зокрема ідентифікаційних даних сторін та визначеного розміру аліментів, свідчить про його невідповідність вимогам закону.
Просив визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №78599358 від 09 жовтня 2025 року, яка видана заступником начальника Вижницького відділу Державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Фуштеєм М.М.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 03 березня 2026 року в задоволені скарги - відмовлено.
Повний текст ухвали складено 06 березня 2026 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги 
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Поляк М.В. сформувала в системі «Електронний Суд» 19 березня 2026 року апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду. В поданій апеляційній скарзі просила ухвалу скасувати вимоги скарги задовольнити повністю, вирішити питання про стягнення судових витрат.
В апеляційній скарзі вказує, що у своїй скарзі сторона апелянта звертала увагу суду не лише на відсутність у виконавчому листі реєстраційних номерів облікових карток платників податків сторін, але й на іншу істотну обставину, а саме — відсутність у виконавчому листі визначеного розміру аліментів, що підлягають стягненню.
Однак зазначеному аргументу суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки, не дослідив його змісту та значення для правильного вирішення спору, а також не навів у своїй ухвалі мотивів його відхилення.
Розмір аліментів має бути чітко, однозначно та безумовно визначений у виконавчому документі. Саме виконавчий документ є правовою підставою для здійснення примусового стягнення, а не припущення чи самостійна інтерпретація виконавцем змісту судового рішення.
Фактично судом було проігноровано одну з ключових підстав скарги, що свідчить про неповноту судового розгляду та порушення принципів всебічного і повного з`ясування обставин справи. У зв`язку з цим ухвала суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Отже, відсутність у виконавчому листі конкретного розміру аліментів є істотним порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та свідчить про його невідповідність законодавству.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, про поважність причин неявки суд не повідомили (а.с.156-159).
Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.
Також, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та інших.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Крім цього, колегія судді враховує, що явка до апеляційного суду учасників справи не є обов`язковою, позиція сторін у справі є чіткою і зрозумілою, а тому колегія суддів вважає можливим здійснити розгляд справи за відсутності учасників справи, що не призведе до порушення їх прав.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає необхідним справу розглянути за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи.

Мотиви та доводи, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи рішення
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вказаним вимогам не відповідає.
У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення, зокрема, на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках, у тому числі на підставі рішень іноземних судів, визнаних та дозволених до виконання на території України.
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення виключно на підставі належного виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, та за наявності заяви стягувача про примусове виконання рішення, що прямо передбачено частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з приписами статті 2 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»  встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини другої України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі обов`язково зазначаються, зокрема: - назва і дата видачі документа; - дата прийняття і номер рішення; - повні дані стягувача і боржника, включно з датою народження боржника; - ідентифікаційні коди або реєстраційні номери облікових карток платників податків; - резолютивна частина рішення, що передбачає конкретні заходи примусового виконання; - дата набрання рішенням законної сили; - строк пред`явлення рішення до виконання.
Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець стягує аліменти з боржника у розмірі, прямо визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, встановленого Сімейним кодексом України.
Так, одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Отже, предметом судового захисту за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців під час виконання судового рішення є порушене право заявника, що підлягає доказуванню і встановленню при ухваленні судового рішення.
Судом встановлено, що рішенням районного суду м. Прага 4 Чеської Республіки від 11 червня 2020 року стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 7000,00 чеських крон, щомісячно, починаючи з 01 січня 2020 року. Заборгованість по аліментах за період з 01 січня 2020 року по 31 травня 2020 у розмірі 35000 чеських крон слід стягувати із регулярними аліментами частинами у розмірі 1000 чеських крон.
Стягувач ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції із клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення районного суду м. Прага 4 Чеської Республіки від 11 червня 2020 року на території України.
Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області №713/2260/24 від 15 жовтня 2024 року клопотання задоволено та в резолютивній частині ухвали зазначено: «визнати та надати дозвіл на примусове виконання на території України рішення районного суду м.Прага 4 Чеської Республіки від 11 червня 2020 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ».
У подальшому ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 грудня 2025 року заяву ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Ткач Валентина Василівна про виправлення описки у виконавчому листі за рішенням районного суду м.Прага,4 Чеської Республіки від 11 червня 2020 року – задоволено. Виправлено описку допущену у виконавчому листі Вижницького районного суду Чернівецької області №713/2260/24 від 20 лютого 2025 року, а саме:
- по батькові боржника з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 .
- зазначено у виконавчому листі стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у сумі 7 000,00 чеських крон (сім тисяч чеських крон) щомісяця до кожного 15 числа місяця, в якому сплачуються аліменти, починаючи з 01.01.2020 року також зобов`язав боржника сплатити заборгованість по аліментах за період з 01.01.2020 року по 31.05.2020 року у розмірі 35 000 чеських крон ОСОБА_5 разом із регулярними аліментами частинами в розмірі 1000 чеських крон.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 23 лютого 2025 року ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 грудня 2025 року в оскаржуваній частині – скасовано.
В задоволенні заяви ОСОБА_2 про виправлення описки у виконавчому листі в частині зазначення про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у сумі 7 000,00 чеських крон (сім тисяч чеських крон) щомісяця до кожного 15 числа місяця, в якому сплачуються аліменти, починаючи з 01.01.2020 року також зобов`язання боржника сплатити заборгованість по аліментах за період з 01.01.2020 року по 31.05.2020 року у розмірі 35 000 чеських крон ОСОБА_5 разом із регулярними аліментами частинами в розмірі 1000 чеських крон – відмовлено.
Судом апеляційної інстанції звернуто увагу, що постановляючи ухвалу про виправлення описки у виконавчому листі і викладаючи резолютивну частину рішення іноземного суду про стягнення аліментів, суд першої інстанції по суті вирішив питання про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення аліментів, що не може вважатися опискою чи арифметичною помилкою у розумінні статті 269, 432 ЦПК України. Вказане порушення призвело до зміни ухвали суду від 15 жовтня 2024 року.
20 лютого 2025 року Вижницьким районним судом Чернівецької області було видано виконавчий лист у справі № 713/2260/24, яким визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення Районного суду м. Прага 4 Чеської Республіки від 11 червня 2020 року, що набрало законної сили 12 серпня 2020 року, про стягнення аліментів з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
09 жовтня 2025 року постановою заступника начальника Вижницького відділу Державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Фуштея Миколи Миколайовича відкрито виконавче провадження №78599358.
Однак, як вбачається з виконавчого листа, виданого 20 лютого 2025 року, він не відповідає обов`язковим вимогам, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». Зокрема, у виконавчому документі не зазначена резолютивна частина рішення іноземного суду, що передбачає конкретні заходи примусового виконання, зокрема, не зазначено конкретний розмір аліментів, що підлягає стягненню. 
Тобто, резолютивна частина рішення є неповною та не містить усієї необхідної інформації, що унеможливлює належне та законне примусове виконання рішення.
Крім цього, у виконавчому листі відсутні обов`язкові реквізити, зокрема ідентифікаційні дані сторін.
Відповідно до пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.
У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.
З огляду на те, що у виконавчому документі відсутня резолютивна частина рішення іноземного суду, що передбачає конкретні заходи примусового виконання, зокрема відсутній розмір стягуваних аліментів, державний виконавець повинен був повернути виконавчий документ стягувачу.
За таких обставин колегія суддів вважає, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження підлягає скасуванню.
При цьому колегія суддів зазначає, що для усунення неповноти у виконавчому документі, зокрема зазначення повної частини резолютивної частини рішення іноземного суду в частині стягнення аліментів із визначенням розміру аліментів та заборгованості по аліментам в національній валюті за курсом Національного банку України, як це передбачено частиною 8 статті 467 ЦПК України, та звернення до виконання виконавчого документу, суд за заявою учасників справи чи з власної ініціативи може ухвалити додаткове рішення у справі про визнання та виконання рішення районного суду м.Прага Чеської Республіки від 11 червня 2020 року.
З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням нового судового рішення про задоволення вимог скарги ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат понесених позивачем в суді першої та апеляційної інстанціях
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до статті 382 ЦПК України, апеляційний суд при винесенні постанови вирішує питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення;  розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до статті 452 ЦКПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Заявник ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявив клопотання про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 6000 грн., в апеляційній скарзі просив стягнути витрати на правову допомогу понесені в апеляційній інстанції в розмірі 10000 грн. (а.с.32-34, 136-139).
У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
У частині першій статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною.
Як вбачається з матеріалів справи, заявника в суді першої інстанції представляв адвокат Поляк П.П. на підставі ордеру серії СЕ №1129820 від 09 січня 2026 року виданого на підставі Договору про надання правової допомоги №245/24 від 17 липня 2024 року (а.с.35).
В мотивувальній частині даної постанови апеляційний суд прийшов до висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 .
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвокатом Поляком П.П. надано суду першої інстанції:
-договір про надання юридичної (правничої) допомоги №245/24 від 17 липня 2024 року (а.с.39-41);
-додаткову угоду №1 до договору про надання правничої допомоги від 12 лютого 2026 року (а.с.41 на звороті);
-звіт (акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи №713/55/26 від 02 березня 2026 року (а.с.42);
-квитанцію до прибуткового касового ордеру №30/26/1 від 02 березня 2026 року про оплату 6 000 грн. за надані послуги з правничої допомоги (а.с.42 на звороті).
Відповідно до додаткової угоди №1 від 12 лютого 2026 року сторони домовились, що винагорода за послуги, які надаються АО у справі встановлюються в розмірі 1000 грн. за годину роботи адвоката.
Згідно звіту (акту) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи №713/55/26 від 02 березня 2026 року, адвокатом надані послуги щодо підготовки та подання скарги на дії державного виконавця разом з додатками (4:30 год.); опрацювання заперечень по справі та підготовка письмових пояснень на заперечення (1:30 год), тобто всього надано адвокатом послуг клієнту на суму 6000 грн. 
Як вбачається з матеріалів справи, заявника в суді апеляційної інстанції представляла адвокат Поляк М.В. на підставі ордеру серії СЕ №1135197 від 18 березня 2026 року виданого на підставі Договору про надання правової допомоги №245/24 від 17 липня 2024 року (а.с.140).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвокатом Поляк М.В. надано апеляційному суду:
-додаткову угоду №2 до договору про надання правничої допомоги від 18 березня 2026 року (а.с.141 на звороті);
-звіт (акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи №713/55/26 від 18 березня 2026 року (а.с.142);
-квитанцію до прибуткового касового ордеру №46/26/1 від 18 березня 2026 року про оплату 10 000 грн. за надані послуги з правничої допомоги (а.с.142 на звороті).
Відповідно до додаткової угоди №2 від 18 березня 2026 року сторони домовились, що винагорода за послуги, які надаються АО у справі в суді апеляційної інстанції встановлюються в розмірі 10000 грн. 
Згідно звіту (акту) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи №713/55/26 від 18 березня 2026 року, адвокатом надані послуги щодо підготовки та подання апеляційної скарги (п`ять годин); підготовка та представництво інтересів клієнта в суді (одна година), тобто адвокатом надано правничу допомогу на суму 10000 грн. 
Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу понесених в суді першої та апеляційної інстанціях, колегія суддів виходить із того, що при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Колегія суддів у даній справі виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, врахувавши характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг заявнику, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру до предмету спору у даній скарзі, вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь боржника з 16000 грн. до 8000 грн., оскільки саме такий розмір витрат співмірний зі складністю справи та наданими адвокатами послугами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі №367/6289/21, від 22 травня 2024 року у справі №205/5969/15-ц у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони.
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то з Другого Вижницького відділу Державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на корись ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу понесені заявником в суді першої та апеляційної інстанції в загальному розмірі 8000 грн.
Також, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 532,48 грн., що підтверджується копією квитанції ID: 5378-5670-9375-5987 (а.с.143). 
Згідно з п.27 ч.1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду може бути оскаржено ухвалу за результатами розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця.
Відповідно до п.19 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: апеляційної та касаційної скарг на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
Отож, сплачений судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.1,3,4 ч.1, ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу слід скасувати та вимоги скарги слід задовольнити.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 03 березня 2026 року – скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
Визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №78599358 від 09 жовтня 2025 року, яка видана заступником начальника Вижницького відділу Державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Фуштеєм М.М.
Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 532 (п`ятсот тридцять дві) гривні 48 коп. 
Стягнути з Вижницького відділу Державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу понесені в суді першої та апеляційної інстанціях у загальному розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено судом 24 квітня 2026 року.
Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: І.Н. Лисак
О.О. Одинак