Справа № 638/14137/25
Провадження № 2/638/2264/26
РІШЕННЯ
Іменем України
11 травня 2026 року       м. Харків
Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Тимченка А.М.,
за участю секретаря судового засідання Кондратюк І.В.,
відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги
в с т а н о в и в :
У липні 2025 року КП «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якому просило суд стягнути з відповідачки заборгованість у загальному розмірі 68522,89 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач внаслідок неповної та несвоєчасної оплати отриманих послуг має заборгованість за послугу з постачання теплової енергії за 01.10.2015 до 30.09.2023 у розмірі 64045,52 грн, за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 до 30.09.2023 у розмірі 470,40 грн, за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 до 30.09.2023 у розмірі 608,55 грн. Крім того, у зв`язку з простроченням оплати вартості житлово-комунальних послуг позивачем нараховано 2472,91 грн інфляційних втрат та 3 % річних у сумі 925,51 грн. 
Відповідач ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечувала, оскільки з 01 листопада 2019 року до 01 березня 2022 року не проживала за вказаною у позові адресою та не була споживачем житлово-комунальних послуг з теплопостачання, відтак не зобов`язана сплачувати їх вартість. Просила врахувати, що споживачем послуг за період з 01.11.2015 до 01.03.2022 був також її колишній чоловік ОСОБА_2 , відтак він є солідарним боржником.
Ухвалою суду від 21 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив справу розглянути за відсутністю сторони позивача.
У судовому засідання відповідач проти позову заперечувала, зробила заяву про застосування позовної давності щодо вимог КП «Харківські теплові мережі».
Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 07 червня 2012 року і дотепер зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідкою про склад сім`ї) від 20 червня 2025 року № 20cd966a-5513-4f41-88eb-929e4aaeb7d9.
Згідно з відомістю про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, складеною за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , обліковується заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.10.2015 до 30.09.2023 у розмірі 64045,52 грн.
Відповідно до відомості про нарахування та оплату за абонентське обслуговування за послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, складеною за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , обліковується заборгованість за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 до 30.09.2023 у розмірі 470,40 грн.
Згідно з відомістю про нарахування та оплату за обслуговування ВБС теплопостачання та обслуговування ВБС постачання гарячої води, складеною за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , обліковується заборгованість за послуги з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 до 30.09.2023 у розмірі 608,55 грн. 
Згідно з розрахунком інфляційних втрат та 3% річних за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води до лютого 2022 року, складеного за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , інфляційні втрати за вказаний період становлять 2472,91 грн, три проценти річних від простроченої суми за вказаний період становлять 925,51 грн.
Відповідно до п. 15 Публічного договору з технічного обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води багатоквартирних будинків житлового фонду комунальної та інших форм власності, а також відповідно до п. 34 Індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води, в яких виконавцем вказано КП «Харківські теплові мережі», споживач повинен оплачувати відповідні послуги щомісячно.
За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 9 вищевказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з:
плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства;
плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України;
плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, що визначається договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку.
Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц, від 06.11.2019 у справі № 642/2858/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17).
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті обставин цієї справи, суд зазначає, що позивач належними, допустимими та достовірними доказами довів, що відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується відомостями з реєстру територіальної громади м. Харкова, та є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються позивачем за вказаною адресою. Також позивачем доведено, що за вказаною адресою за період з 01.10.2015 до вересня 2023 року були надані відповідачу житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії, обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, вартість яких не була сплачена відповідачем у повному обсязі.
Разом з тим, суд не може погодитися з пред`явленим позивачем до стягнення розміром заборгованості за житлово-комунальні послуги з огляду на таке.
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії з 01.10.2015 до березня 2017 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та закінчився 30 червня 2023 року.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.
З початком повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022 року, «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, зупиняються на строк дії такого стану.
Отже, строк позовної давності щодо вимог КП «Харківські теплові мережі» слід обраховувати з квітня 2017 року, оскільки з огляду на введення карантинних обмежень, а потім воєнного стану, з 12 березня 2020 року строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину, а з 24 лютого 2024 року строк позовної давності зупинено на період дії воєнного стану.
Враховуючи приписи статей 256, 257 ЦК України, встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022, строк позовної давності позивачем не пропущено щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії період з квітня 2017 року до 30 вересня 2023 року.
Таким чином, оскільки щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії період з 01.10.2015 до 31.03.2017 на суму 7637,74 грн позивачем пропущено строк позовної давності, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у цій частині у зв`язку з пропуском позовної давності.
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 01.11.2019 до 30.11.2021.
Як зазначалось вище, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. 
Таким чином, для покладення на особу обов`язку зі сплати житлово-комунальних послуг суд зобов`язаний на підставі належних та допустимих доказів встановити факт того, що така особа фактично користувалася такими послугами, тобто була їх споживачем в розумінні закону.
При цьому, сам по собі факт реєстрації місця проживання особи за адресою надання житлово-комунальних послуг не є беззаперечним доказом споживання таких послуг. Зазначена обставина підлягає оцінці та врахуванню в сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами, на підставі чого можна дійти висновку про наявність або відсутність цих обставин.
Наявними в матеріалах справи доказами встановлено і відповідачем визнається, що вона з 07 червня 2012 року і дотепер зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Водночас, відповідно до витягу з наказу ГУНП в Харківській області від 29.10.2019 № 372 о/с ОСОБА_1 (старшого лейтенанта поліції) переведено відповідно до п. 9 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції у Львівській області.
Інформацією про грошове забезпечення та інші нарахування та утримання за період з листопада 2019 року до листопада 2021 року підтверджується, що протягом вказаного періоду ОСОБА_1 отримувала заробітну плату в ГУНП у Львівській області, що виключає можливість її постійного проживання протягом вказаного періоду, та як наслідок споживання житлово-комунальних послуг, у м. Харкові за адресою зареєстрованого місця проживання.
Зазначені обставини дають підстави стверджувати, що протягом періоду з 01.11.2019 до 30.11.2021 ОСОБА_1 не споживала та не могла споживати житлово-комунальні послуги, які надаються позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вона не зобов`язана сплачувати їх вартість. 
Доводи відповідача про її непроживання у м. Харкові протягом грудня 2021-лютого 2022 року не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та гуртуються на припущеннях, враховуючи відсутність будь-яких доказів на підтвердження цих обставин, а тому суд їх відхиляє за недоведеністю.
Доказів того, що ОСОБА_1 є власником цієї квартири та відповідно до ст. 319, 322 ЦК України зобов`язана нести витрати, пов`язані з її утриманням, позивачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надано, відповідне клопотання в порядку ст. 84 ЦПК України подано не було.
З урахуванням викладеного, суд відмовляє за необґрунтованістю у задоволенні позовних про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.11.2019 до 30.11.2021 у розмірі 21151,78 грн. 
Щодо решти позовних вимог, а саме щодо стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період 01.04.2017 до 30.10.2019 у розмірі 17179,50 грн, за період з 01.12.2021 до 30.09.2023 у розмірі 18026,22 грн, за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 до 30.09.2023 у розмірі 470,40 грн, за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 до 30.09.2023 у розмірі 608,55 грн, то вони є обґрунтованими та підлягають задоволенню, враховуючи правомірність нарахування заборгованості за цей період у вказаному розмірі, а також з огляду на відсутність доказів добровільної сплати відповідачкою заборгованості у вказаному розмірі.
Доводи відповідача про необхідність розподілу обов`язку зі сплати спожитих послуг між нею та її колишнім чоловіком суд відхиляє, оскільки згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, а правом пред`явити вимогу до солідарного боржника у зобов`язанні наділений виключно кредитор (у даному випадку КП «Харківські теплові мережі»).
Права солідарного боржника на зворотну вимогу у разі виконання солідарного обов`язку захищаються статтею 544 ЦК України.
Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних згідно зі ст. 625 ЦК України, то у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог за період з 01.11.2019 до 30.11.2021, вони підлягають зменшенню, шляхом виключення із розрахунку нарахувань на платежі за цей період.
Таким чином, інфляційні втрати та 3 % річних згідно зі ст. 625 ЦК України підлягають стягненню лише щодо прострочення виконання зобов`язання зі сплати щомісячних платежів за березень-жовтень 2019 року, а саме 295,44 грн інфляційних втрат та 143,67 грн – 3% річних.
З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період 01.04.2017 до 30.10.2019 у розмірі 17179,50 грн, за період з 01.12.2021 до 30.09.2023 у розмірі 18026,22 грн, за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 до 30.09.2023 у розмірі 470,40 грн, за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 до 30.09.2023 у розмірі 608,55 грн, з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 295,44 грн та 3% річних від простроченої суми у розмірі 143,67 грн, тоді як у задоволенні позовних вимог за період з 01.10.2015 до 31.03.2017 відмовляє у зв`язку з пропуском позовної давності, а у задоволенні решти позовних вимог відмовляє за необґрунтованістю. 
На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (53,593448846%), тобто у розмірі 1298,25 грн. 
Керуючись ст. 4, 10, 12-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 279, 352, 354 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період 01.04.2017 до 30.10.2019 у розмірі 17179,50 грн та за період з 01.12.2021 до 30.09.2023 у розмірі 18026,22 грн, за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 до 30.09.2023 у розмірі 470,40 грн, за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 до 30.09.2023 у розмірі 608,55 грн, з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 295,44 грн та 3% річних від простроченої суми у розмірі 143,67 грн, а всього заборгованість у розмірі 36723 (тридцять шість тисяч сімсот двадцять три) грн 78 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі 1298 (одна тисяча двісті дев`яносто вісім) грн 25 коп.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
позивач - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», код ЄДРПОУ 31557119, адреса місцезнаходження: вул. Мефодіївська, 11, м. Харків, 61037;
відповідач – ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 . 
Повне рішення суду складено 15 травня 2026 року.

Суддя   А.М. Тимченко