Справа № 133/1581/25 
Провадження № 33/801/465/2026
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк О. О.
Доповідач: Береговий О. Ю.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Берегового О. Ю., 
за участі в режимі відеоконференції захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Борщевського Юрія Васильовича,
розглянув апеляційну скаргу останнього на постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, 

встановив:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 317396 01 травня 2025 року о 21 годині 00 хвилин в селі Махнівка, Хмільницького району, Вінницької області на автомобільній дорозі М-21 на 242-му кілометрі, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Mercedes Vito, державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: поведінка, що не відповідає обстановці, виражене тремтіння пальців рук, звужені зіниці очей, які не реагують на світло. На вимогу працівника поліції пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку, ОСОБА_1 відмовився, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605,60 грн судового збору.
Не погоджуючись із такою постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує її в апеляційному порядку. Вважаючи, що оскаржувана постанова винесена з неврахуванням судом обставин, що мають значення для вирішення справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, а провадження у справі – закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.
Обґрунтовуючи доводи скарги, адвокат Борщевський Ю.В. посилається на порушення працівниками поліції вимог КУпАП та нормативно-правових актів під час здійснення зупинки, огляду та складання протоколу про адміністративне правопорушення. Скаржник посилається на те, що процедура проведення огляду на стан сп`яніння була порушена, оскільки відсутній безперервний відеозапис за допомогою технічного засобу руху та зупинки автомобіля; не вказана причина зупинки; протокол складено не на того водія та іншим поліцейським, який не здійснював перевірку; не названо конкретних ознак сп`яніння згідно Інструкції та Порядку; водієві було відмовлено у проходженні огляду на місці зупинки за допомогою спеціальних технічних засобів; після «огляду» на місці акт огляду не складено; направлення на огляд у медичному закладі не вручено вчасно; акт відсторонення водія від керування не складено; акт затримання транспортного засобу не складено; копію протоколу не вручено; права водієві зачитано вже після виготовлення протоколу; на записі відсутня чітка відмова на вимогу пройти огляд в медичному закладі та інші порушення процедури.
Крім того, скаржник стверджує, що проходження ним огляду у КНП «Центр терапії залежностей «Соціотерапія» Вінницької обласної ради, за результатами якого встановлено, що він був тверезий, свідчить про безпідставність вимог поліцейського та відсутність у його діях ознак наркотичного сп`яніння.
Скаржник також посилається на свій статус військовослужбовця та стверджує, що при огляді ОСОБА_1 потрібно було залучити Військову службу правопорядку, та вказує на те, що він прямував на ЛБЗ на Сході України після виконання бойового завдання.
Вирішуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, слід зазначити таке.
Згідно зі ст. 294 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.
Згідно матеріалів справи копія постанови Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року надіслана ОСОБА_1 31 березня 2022 року (а.с.44), разом із тим доказів отримання останнім її копії, матеріали справи не містять.
03 квітня 2026 року захисником особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвокатом Борщевським Юрієм Васильовичем, подано апеляційну скаргу на постанову, тобто в 10-ти денний строк.
10 квітня 2026 року постановою Вінницького апеляційного суду, апеляційну скаргу повернуто з підстав неподання документів на підтвердження повноважень адвоката. 
Згідно матеріалів справи копія постанови Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2026 року надіслана ОСОБА_1 10 квітня 2026 року (а.с.52), разом із тим доказів отримання останнім її копії, матеріали справи не містять.
Разом із тим, 20 квітня 2026 року захисником особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвокатом Борщевським Юрієм Васильовичем, повторно подано апеляційну скаргу на постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року.
З огляду на наведене вище, причини пропуску строку на апеляційне оскарження є поважними, тому такий строк слід поновити.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, співставивши їх з наявними в матеріалах справи доказами, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Статтею 245 КУпАП визначені завдання провадження у справах про адміністративні правопорушення. Це своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом. Згідно з п. 2 ч. 8 цієї статті за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.
Відповідно до положень ст. 251 КУпАП вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення доводиться доказами. Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, тощо.
Як слідує із матеріалів справи, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 317396 від 01 травня 2026 року цього ж дня о 21 годині 00 хвилин в селі Махнівка, Хмільницького району, Вінницької області на автомобільній дорозі М-21 на 242-му кілометрі, ОСОБА_1 керував автомобілем Mercedes Vito, державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: поведінка, що не відповідає обстановці; виражене тремтіння пальців рук; звужені зіниці очей, які не реагують на світло. На вимогу працівника поліції пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку, ОСОБА_1 відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що складений цей протокол.
До протоколу додане направлення на медичний огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану наркотичного сп`яніння від 01 травня 2025 року у зв`язку із виявленими ознаками сп`яніння, а саме: поведінка, що не відповідає обстановці; виражене тремтіння пальців рук; звужені зіниці очей, які не реагують на світло.
Крім того, до матеріалів справи долучені відеозаписи з портативних відеореєстраторів поліцейських № 475438 та № 476099, якими зафіксовано хронологію подій 01 травня 2025 року за участі ОСОБА_1 .
Пунктом 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 передбачено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Статтею 266 КУпАП, Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1413/27858, встановлений чіткий алгоритм дій щодо проведення огляду водія на стан алкогольного (іншого) сп`яніння і оформлення його результатів.
Відповідно до п. 2, 4 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками наркотичного сп`яніння є: розширені або звужені зіниці очей; почервоніння білків очей; сповільнена реакція; порушення координації рухів; невпевнена мова; поведінка, що не відповідає обстановці; виражене тремтіння пальців рук та інші.
Вказані ознаки наркотичного сп`яніння водія ОСОБА_1 визначені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 317396 від 01 травня 2025 року та у направленні на медичний огляд.
Відповідно до п. 6, 7 Розділу І цієї Інструкції, огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку). У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 КУпАП.
Відповідно до п. 8 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.
Частиною 1 ст. 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Ураховуючи склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 130 КУпАП, об`єктивна сторона цього правопорушення полягає у керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також у передачі керування транспортними засобами особі, яка перебуває у стані такого сп`яніння, а так само і ухилення осіб від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння.
Вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку, що його вина цілком доведена матеріалами справи. Факт відмови ОСОБА_1 від проходження у встановленому порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння зафіксований відповідними, належними достовірними та достатніми доказами, які узгоджуються між собою, із іншими доказами у справі та є підтвердженням наявності у діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке виразилося у його відмові як особи, яка керувала транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння.
За викладених фактичних та об`єктивних обставин справи з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній постанові суду першої інстанції від 24 березня 2026 року, слід погодитися, оскільки вони є правильними, виваженими, належно умотивованими в установленому законом порядку.
Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо порушень процедури проведення огляду, які, на думку скаржника, мали б свідчити про недійсність всього провадження та відсутність складу правопорушення.
Зокрема, щодо доводів про те, що процедура огляду на стан сп`яніння була порушена через відсутність безперервного відеозапису руху та зупинки автомобіля, апеляційний суд зауважує, що положеннями ч. 2 ст. 266 КУпАП передбачено, що під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення. У цій справі матеріали відеозапису з двох портативних відеореєстраторів поліцейських дійсно долучені до протоколу про адміністративне правопорушення, що відповідає вимогам закону.
Фіксація правопорушення була здійснена працівниками поліції технічними засобами відеофіксації відповідно до вимог ч. 2 ст. 266 КУпАП, а самі відеозаписи, які приєднані до протоколу про адміністративне правопорушення у справі, сумнівів щодо їх достовірності та допустимості не викликають, оскільки не містять ознак фальсифікації та фабрикації, зазначені відеозаписи є належними та допустимими доказами у справі.
Щодо доводів скаржника про те, що на записах відсутні докази порушення ПДР, які стали причиною для зупинки транспортного засобу, та що зупинку було здійснено без передбаченої ч. 1 ст. 35 Закону «Про Національну поліцію» причини, апеляційний суд зауважує наступне.
Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року поліцейський має право зупинити транспортний засіб, якщо є достатні підстави вважати, що водій або пасажири порушили закон або якщо транспортний засіб може використовуватися у вчиненні злочину, або якщо він розшукується, а також з метою перевірки документів та технічного стану транспортного засобу, проведення огляду на стан сп`яніння, а також для забезпечення безпеки дорожного руху.
Згідно з положеннями п. 2.5 Правил дорожнього руху поліцейський має право вимагати від водія пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Наявність у водія видимих ознак перебування у стані сп`яніння є достатною підставою для проведення такої перевірки і не потребує фіксації іншого порушення Правил дорожнього руху.
Дослідивши наявні у матеріалах справи відеозаписи з портативних відеореєстраторів поліцейських, апеляційний суд констатує, що з відеозаписів чітко видно, як ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції 01 травня 2025 року о 21 годині 00 хвилин на автомобільній дорозі М-21 на території селища Махнівка, Хмільницького району, Вінницької області. При цьому у поліцейських були достатні підстави вважати, що ОСОБА_1 перебуває у стані наркотичного сп`яніння, виходячи з видимих ознак такого стану, що були зафіксовані поліцейськими і докладно описані у протоколі та направленні на медичний огляд.
Щодо доводів скаржника про те, що протокол складено на водія Volkswagen New Beetle, а не на водія Mercedes Vito, апеляційний суд їх відхиляє оскільки з матеріалів справи випливає, що саме автомобілем Mercedes Vito, державний номерний знак НОМЕР_1 , керував ОСОБА_1 , про що зазначено зокрема у рапорті поліцейського від 01.05.2025 (а.с. 5) та підтверджується відеозаписами з портативних камер поліцейських. Будь-які розходження у зазначенні марки та моделі транспортного засобу не можуть бути підставою для скасування постанови, якщо виявлені докази перевищують розумний сумнів стосовно того, яким автомобілем керував водій.
Щодо доводу про те, що права водієві зачитано вже після виготовлення протоколу, апеляційний суд зауважує, що момент зачитання прав особі не впливає на суть вчиненого правопорушення, яким є саме відмова від проходження огляду на стан сп`яніння. Факт такої відмови зафіксований на відеозаписі, і це утворює склад вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.
Суд критично ставиться до посилань скаржника на ті обставини, що на записі відсутня чітка вимога поліцейського пройти огляд саме в медичному закладі та роз`яснення наслідків відмови, з огляду на наступне. 
Із наявних у матеріалах справи відеозаписів з портативних відеореєстраторів поліцейських убачається, що останні неодноразово пропонували ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння. На пропозицію поліцейського пройти огляд ОСОБА_1 дав чітку відповідь про відмову від такого огляду. Факт цієї відмови є об`єктивно зафіксований на відеозаписах.
Щодо доводів скаржника про те, що як військовослужбовець він мав право на залучення Військової служби правопорядку при проведенні огляду, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 266-1 КУпАП огляд на стан сп`яніння військовослужбовців Збройних Сил України, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані сп`яніння перебувають на вулицях, у закритих спортивних спорудах, у скверах, парках, у всіх видах громадського транспорту та в заборонених законом інших місцях, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
Однак, як установлено матеріалами справи, ОСОБА_1 було зупинено на автомобільній дорозі М-21, тобто поза межами території військової частини, під час керування ним приватним автомобілем. У цьому випадку на ОСОБА_1 розповсюджуються загальні норми законодавства про адміністративні правопорушення та порядок проведення огляду водіїв на стан сп`яніння. Статус військовослужбовця не звільняє його від дотримання Правил дорожнього руху та не створює спеціальних привілеїв щодо проходження огляду на стан сп`яніння під час керування цивільним транспортним засобом на публічній дорозі. При цьому положення ст. 266-1 КУпАП, яка регулює проведення огляду військовослужбовців, застосовується щодо військовослужбовців, які перебувають у стані сп`яніння під час виконання військового обов`язку або на території військових частин, а не під час керування цивільним автомобілем на публічній дорозі.
Отже, доводи сторони захисту щодо необхідності залучення представників військової служби правопорядку є необґрунтованими і не можуть служити підставою для скасування постанови.
Доводи скаржника про те, що ОСОБА_1 самостійно пройшов огляд у КНП «Центр терапії залежностей «Соціотерапія» Вінницької обласної ради і за результатами він був тверезий також не є спроможними.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції відповідно до яких, проходження ОСОБА_1 після вчинення адміністративного правопорушення шляхом відмови від проходження огляду на стан сп`яніння самостійного огляду в лікарні на стан сп`яніння, за результатами якого встановлено, що він був тверезий, не спростовує факту його відмови від проходження такого огляду на вимогу працівників поліції, що утворює самостійний склад адміністративного правопорушення.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, складається не лише з керування транспортним засобом у стані сп`яніння, але й з відмови від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.
Це дві самостійні підстави для адміністративної відповідальності, а ОСОБА_1 притягується саме за відмову від проходження такого огляду на вимогу працівників поліції, а не за керування у стані сп`яніння. Тому навіть тверезість на момент самостійного огляду ОСОБА_1 не спростовує факту його відмови від проходження обов`язкового огляду на місці зупинки та у медичному закладі.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що презумпція невинності не означає, що обвинувачення повинно бути спростоване лише шляхом забезпечення абсолютної доказовості. Якщо матеріали справи належно встановлюють фактичні обставини, а суд дійшов обґрунтованого висновку на основі належних доказів, то обов`язок щодо доказування вини вважається виконаним.
Щодо доводів скаржника про те, що на записах відсутня чітка вимога пройти огляд саме в медичному закладі та про невірно вказану установу, а саме Калинівська ЦРЛ замість Козятинської ЦРЛ, апеляційний суд зазначає, що такі розходження у назві медичного закладу не впливають на суть факту відмови від проходження огляду.
ОСОБА_1 був направлений на медичний огляд відповідно до встановленої законом процедури, про що свідчить направлення на медичний огляд від 01 травня 2025 року, яке долучене до матеріалів справи.
Апеляційний суд також зауважує, що численні процесуальні недоліки, на які посилається скаржник, такі як відсутність акту огляду на місці, акту відсторонення водія від керування, акту затримання транспортного засобу, непередання копії протоколу, не спростовують головного факту – чіткої зафіксованої на відеозаписі відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння. Відеозапис є об`єктивним засобом фіксації подій і містить достатньо інформації для встановлення того, що ОСОБА_1 відмовився пройти обов`язковий огляд.
Інші доводи апеляційної скарги носять формальний характер та на увагу не заслуговують.
Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене у статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.
Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обґрунтування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожний довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною у залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання у першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності у ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Наведені в апеляційній скарзі аргументи в цілому не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального чи процесуального права, не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній постанові, оскільки вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, повністю доведена матеріалами справи. З урахуванням наведеного вимогу апеляційної скарги про скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції апеляційний суд визнає необґрунтованою та не знаходить підстав для її задоволення.
У пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2008 року у справі «Романаускас проти Литви» констатований обов`язок національного суду переконатися, що провадження у цілому, зокрема, спосіб отримання доказів, були справедливими. У справі «Бакланов проти Росії» ( рішення Європейського суду з прав людини від 09 червня 2005 року ), у справі «Фрізен проти Росії» ( рішення від 24 березня 2005 року ) Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.
Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок стосовно подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, рішення від 18 липня 2006 року ).
З огляду на викладене апеляційний суд не знаходить законних, ґрунтовних та об`єктивних підстав для скасування правильної, належно умотивованої та справедливої Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

постановив:

Клопотання захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Борщевського Юрія Васильовича про поновлення строку на апеляційне оскарження – задовольнити.
Поновити захиснику особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвокату Борщевському Юрію Васильовичу строк на апеляційне оскарження постанови Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Борщевського Юрія Васильовича залишити без задоволення.
Постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького
апеляційного суду О. Ю. Береговий