Справа№ 522/2946/25
Провадження № 2/522/2662/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2026 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Федчишеної Т.Ю.,
за участі секретаря судового засідання – Гільтай А. В.,
позивачів – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Сахна О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Комунального підприємства житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - 
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Комунального підприємства житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначили, що квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою та перебуває у спільному користуванні вселених до неї осіб, місце проживання яких у даній квартирі було зареєстроване в установленому законом порядку після їх вселення для постійного проживання у ній. 
Указують, що у квартирі фактично зареєстровані та проживали три сім`ї, а саме: ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; її син - ОСОБА_1 та члени його сім`ї: дружина – ОСОБА_2 , син – ОСОБА_8 , син – ОСОБА_9 ; син ОСОБА_10 – ОСОБА_3 та члени його сім`ї: дружина – ОСОБА_4 , донька – ОСОБА_5 , син – ОСОБА_6 , син – ОСОБА_7 .
Оскільки десятьом членам сім`ї було складно проживати в одній квартирі, частина сім`ї у складі ОСОБА_3 , який є рідним братом позивача ОСОБА_1 , та членів його сім`ї: дружини та дітей, згодом самостійно виселилися з квартири.
Починаючи з березня 2020 року ОСОБА_2 , як власник особового рахунку по вищевказаній квартирі, почала звертатися до КП ЖКС «Порто-Франківський» для складання актів перевірки зареєстрованих у квартирі осіб щодо їх непроживання у квартирі, якими підтверджується непроживання та відсутність особистих речей відповідачів понад шість місяців. 
Незважаючи на те, що в актах вказано адреси вибуття відповідачів, а саме: АДРЕСА_2 та смт. Чечельник, Вінницької області, позивачам невідомо хто є власниками житла за цими адресами та правові підстав для їх проживання.
Станом на день звернення до суду із даним позовом відповідачі не повернулися до вказаної квартири і не заявляли про свій намір до неї повернутися. 
Позивачі та представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Сахно О. В. у судовому засіданні позов просили задовольнити. 
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про розгляд справи у визначеному процесуальним законом порядку, відзивів на позовну заяву від них до суду не надходило.
Представник КП ЖКС «Порто-Франківський» - Бузова Т. Г. у судовому засіданні 13.01.2026 після поставлення запитання позивачу ОСОБА_2 щодо мети визначення КП ЖКС «Порто-Франківський» як третьої особи у даній справі, зазначила, що виходячи з відповіді на її запитання, рішення у даній справі не впливає на права та обов`язки КП ЖКС «Порто-Франківський», а такою особою мала б бути визначена Приморська районна адміністрація Одеської міської ради. Вважала, що видача КП ЖКС «Порто-Франківський» актів непроживання осіб у житловому приміщенні не є достатньою підставою для участі КП ЖКС «Порто-Франківський» як третьої особи у даній справі.
Заслухавши позивачів та адвоката Сахна О. В., показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд зазначає таке.
З довідки (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію) № 754 слідує, що ОСОБА_2 постійно проживає та зареєстрована в АДРЕСА_3 та займає житлову площу 4 кімнат, загальною площею 82,90 кв.м. Особовий рахунок відкрито на ОСОБА_2 . На цій площі проживають та зареєстровані 10 членів сім`ї: відповідальна - ОСОБА_2 , 1941 року народження, зареєстрована з 14.07.1976; син – ОСОБА_1 , 1973 року народження, зареєстрований з 08.10.1993; онук – ОСОБА_8 , 2005 року народження, зареєстрований з 13.09.2006; невістка – ОСОБА_4 , 1973 року народження, зареєстрована з 14.05.1993; онука – ОСОБА_5 , 1992 року народження, зареєстрована з 14.05.1993; онук – ОСОБА_6 , 1997 року народження, зареєстрований з 04.01.1997; онук – ОСОБА_7 , 1992 року народження, зареєстрований з 14.05.1993; син – ОСОБА_3 , 1965 року народження, зареєстрований з 26.08.1987; невістка – ОСОБА_2 , 1973 року народження, зареєстрована з 29.05.2002; онук – ОСОБА_9 , 2000 року народження, зареєстрований з 29.05.2002. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 28.08.2024 Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса).
Згідно з Витягом з реєстру територіальної громади № 2025/001728590 від 05.02.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 08.10.1993 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади № 2025/001727170 від 05.02.2025 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 29.05.2002 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Відомостями з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС в Одеській області, наданими на запити суду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України, підтверджується реєстрація місця проживання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (зазначено, що змінила прізвище на ОСОБА_11 ), ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно зі статтею 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Статтею 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Згідно з ст. 824 ЦК України, на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.
Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
Як слідує з довідки (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію) № НОМЕР_2 , відповідальною особою, на яку був відкритий особовий рахунок за за адресою: АДРЕСА_3 була ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Cтаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).
Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи-позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Звертаючись до суду з позовом позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що відповідачі протягом більш ніж шість місяців у спірній квартирі не проживають, тому наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житлом у судовому порядку. 
При цьому позивачі у позовній заяві не обґрунтовують, які саме їхні права, свободи чи законні інтереси порушено відповідачами.
Під час розгляду справи в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 зазначила, що вона зверталася до Приморської районної адміністрації щодо переоформлення особового рахунку, проте отримала усну відповідь про необхідність отримання згоди на це усіх зареєстрованих у квартирі осіб.
Водночас будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин позивачами не надано.
Крім того, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача у разі смерті наймача належить будь-якому членові сім`ї наймача.
Також відповідно до частин першої-другої ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві.(Кривіцькі проти України, заява № 30856/03, рішення ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Верховний Суд у своїй постанові у справі № 755/13349/16-ц від 24.11.2021 зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло відтак визнання відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщенням буде порушенням принципу пропорційності, що у свою чергу спричинить порушення балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах.
Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою зберігається намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місяця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності (постанова Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21).
У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК УРСР доказуванню сторонами та встановленню судом підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності.
За заявою позивачів у судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Так, свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивачів. Відповідачів вона не знає, ніколи їх не бачила та не знала, що у ОСОБА_1 є брат, оскільки у квартирі проживали лише позивачі, їхні діти та ОСОБА_2 , яка була матір`ю позивача ОСОБА_1 та свекрухою позивача ОСОБА_2 .
Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що вона перебуває з позивачами у дружніх відносинах та часто приходила до них додому. Вона ніколи не бачила у квартирі родичів ОСОБА_1 , а у квартирі проживали лише позивачі, їхні діти та ОСОБА_2 , яка на даний час є померлою. Зараз у квартирі проживають лише подружжя позивачів ОСОБА_16 , діти виїхали.
Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивачів та в одному з ними будинку проживає з 2002 року. У квартирі проживають позивачі та їх діти, а раніше з ними проживала також ОСОБА_2 . Повідомила, що вона бачила лише 4 рази брата позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 до початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, коли була живою ОСОБА_2 .
Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні вказала, що вона є сусідкою позивачів. У будинку проживає з 1995 року та ОСОБА_3 вона бачила у квартирі дуже давно, коли тільки заселилися у будинок, а у квартирі зараз проживають лише позивачі та їхні діти. 
Також на підтвердження своїх вимог позивачі посилаються на акти про непроживання і відсутності особистих речей від 12.03.2020, 16.09.2020 та 28.01.2021, підписані: ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , засвідчених начальником ВД № 6 КП «ЖКС «Порто-Франківський». Актами встановлено, що зареєстровані ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 з травня 1999 року у квартирі АДРЕСА_1 не проживають, їх особистих речей не виявлено, спального місця та інших ознак, які вказують на фактичне проживання за вказаною адресою не має. Конкретне місце проживання: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 . 
З актів перевірки факту відсутності мешканців за зареєстрованим місцем їх проживання від 30.09.2024, 28.10.2024, 29.11.2024, 20.12.2024, 28.01.2025, 10.02.2025, підписаних позивачами: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також сусідами: ОСОБА_17 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , засвідчених начальником ВД № 6 КП «ЖКС «Порто-Франківський» слідує, що ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у квартирі АДРЕСА_1 декілька років не з`являються. На час складання актів вони у квартирі відсутні, їх спальне місце та їх особисті речі відсутні. 
Проте такі акти не є належними та допустимими доказами на підтвердження відсутності осіб у житловому приміщенні. Вони складені позивачами та окремими свідками у даній справі. Ці акти не підтверджують свідомої поведінки відповідачів, яка б свідчила про втрату ними інтересу до такого житлового приміщення. Також в них не зазначено, на підставі яких відомостей особи зробили висновок про непроживання відповідачів у спірній квартирі з травня 1999 року або ж протягом декількох років, як зазначено в актах перевірки факту відсутності мешканців за зареєстрованим місцем їх проживання. Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_15 , яка підписала акти про непроживання осіб з травня 1999 року, як свідок повідомила, що сама вона проживає в цьому будинку лише з 2002 року.
Слід зауважити, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення, чого під час розгляду даної справи не встановлено.
Крім того суд зазначає, що відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року на території України у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено воєнний стан строком на 30 діб, який діє дотепер.
Між тим позов пред`явлено під час дії воєнного стану, тому відсутність відповідачів за місцем реєстрації може зумовлюватися об`єктивними причинами, які є поважними.
Більш того, матеріали справи не містять жодних доказів наявності у відповідачів права власності чи іншого речового права на нерухоме житлове майно, а відтак позбавлення відповідачів права на користування квартирою призведе до неправомірного втручання у право відповідачів на житло, що є недопустимим.
Отже, за обставинами даної справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Керуючись ст. 12, 76-81, 263, 265 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Комунального підприємства житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 29.05.2026.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА