04.05.2026 Справа № 756/11187/24

Справа №756/11187/24
Провадження №2/756/214/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2026 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Тихої О.О.,
за участі секретаря судового засідання Бойко Г.Г., 
позивача ОСОБА_1 , 
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ в натурі частки із спільної часткової власності, припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно, 

УСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про виділ в натурі частки із спільної часткової власності, припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно. 
В обгрунтування позову зазначено, що їй на праві власності в порядку спадкування за законом після смерті діда ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить 1/5 частка домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Висновком експерта № С-24003 від 15.01.2024 за результатами будівельно-технічного дослідження щодо визначення варіанту виділу 1/5 частки домоволодіння АДРЕСА_1 встановлено, що 1/5 частини житлового будинку відповідає житловому будинку під літ. «А», та включає: сіни 5-1, площею 3,0 кв.м, коридор 5-2 площею 6,4 кв.м, сіни 5-3, площею 3,8 кв.м, житлову кімнату 5-4 площею 14,8 кв.м, кладову 5-5 площею 0,8 кв.м, кухню 5-6, площею 9,9 кв.м, житлову кімнату 5-7, площею 6,0 кв.м; у садибі - господарські будівлі: сарай літера «М», сарай літера «Н», та споруди: 1/4 частина огорожі під літерою N1. Інша частина домоволодіння належить відповідачам. 
Між сторонами склався певний порядок користування будинком. Будинок літ. «А» та господарські будівлі закінчені будівництвом до 05.08.1992.
Між співвласниками існує спір щодо користування будинком, будівлями та спорудами, що входять до складу домоволодіння, а тому позивач як співвласник, бажає виділити в натурі належне їй на праві спільної часткової власності нерухоме майно. У зв`язку з чим просить суд: 1) припинити право спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити із спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належну їй 1/5 частку будинку, а саме: сіни 5-1, площею 3,0 кв.м, коридор 5-2 площею 6,4 кв.м, сіни 5-3, площею 3,8 кв.м, житлову кімнату 5-4 площею 14,8 кв.м, кладову 5-5 площею 0,8 кв.м, кухню 5-6, площею 9,9 кв.м, житлову кімнату 5-7, площею 6,0 кв.м; у садибі - господарські будівлі: сарай літера «М», сарай літера «Н», та споруди: 1/4 частина огорожі під літерою N1. 
Ухвалою судді від 20.09.2024 позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків. 
Ухвалою судді від 10.10.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.
19.12.2025 представником відповідача ОСОБА_5 - адвокатом Гурневич Н.В., поданий відзив на позовну заяву, у якому представник просить відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 (1/5 частка), ОСОБА_3 (1/6 частка), ОСОБА_4 (7/30 часток), ОСОБА_5 (1/5 частка), ОСОБА_5 (1/5 частка). Упродовж життя співвласниками здійснювалися добудови, прибудови, переобладнання будинку та господарських споруд, які є самочинним будівництвом, що підтверджується технічним паспортом на домоволодіння, виготовленим КМБТІ станом на 31.12.2010. Разом з тим, не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу, виділу об`єктів нерухомого майна може розглядатися лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. Враховуючи, що до складу домоволодіння АДРЕСА_1 входить самочинно збудоване майно, зокрема те, яке просить виділити у натурі позивач, останньою не надано доказів набуття права власності на таке майно, воно не може бути виділене в порядку ст. 364 ЦК України. Просила не приймати до уваги наданий позивачем висновок експерта ОСОБА_8 . Експертної фірми «Еталон» від 15.01.2024, оскільки у матеріалах справи та у висновку відсутнє свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта ОСОБА_8 , остання не значиться у Реєстрі атестованих судових експертів, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України 29.03.2012 № 492/5. 
23.01.2025 представником позивача подана відповідь на відзив, у якій представник зазначив, що усі приміщення та господарські будівлі, у тому числі квартира № 5 , у якій проживає ОСОБА_1 , що відповідає 1/5 частці будинку літ. «А», наявні у технічному паспорті, виготовленому станом на 01.02.1985, а отже закінчені будівництвом до 05.08.1992. Разом з тим, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів до 05.08.1992 не вимагається. Висновок експерта Усенко І.В. Експертної фірми «Еталон» є належним та допустимим доказом, оскільки експерт має повну вищу будівельно-технічну освіту за спеціальністю «Промислове та цивільне будівництво», а отже може проводити будівельно-технічні експерті дослідження. 
Ухвалою суду від 11.03.2025, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав, зазначила, що між співвласника склався певний порядок користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 , про що також усіма співвласниками був укладений та нотаріально посвідчений договір конкретного користування від 08.12.1992. У договорі також було зазначене самочинно збудоване співвласниками нерухоме майно та враховано під час визначення ними порядку користування спільним майном з огляду на частки кожного у праві спільної часткової власності. Усі добудови її дід ОСОБА_7 , після смерті якого вона успадкувала 1/5 частку будинку, здійснив до 1980 року, а у 1985 році на його замовлення був виготовлений технічний паспорт, у якому також відображені самочинно добудовані кімнати. Станом на теперішній час жодних змін у складі нерухомого майна, яким вона користується, не відбулося, знесений лише сарай літ. «О». Їй відмовили у реєстрації права власності на 1/5 частину домоволодіння, у зв`язку з чим виділ в натурі нерухомого майна, що відповідає належній їй 1/5 частці у праві власності на спільне майно, є єдиним способом захисту її прав як співвласника нерухомого майна. 
Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги з викладених у позові підстав. 
Представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Гурневич Н.В., у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності з урахуванням доводів, викладених у відзиві на позовну заяву, у задоволенні позову просила відмовити. 
Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, під час розгляду справи по суті позовні вимоги не визнав, вважав, що виділ у натурі частки із спільного нерухомого майна є неможливим, оскільки спільне нерухоме майно є самочинним будівництвом і право власності на нього позивачем не оформлено у встановленому законом порядку. 
Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Вислухавши позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 . Спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 є позивач ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину після смерті діда. 
На підставі договору дарування, посвідченого Восьмою київською державною нотаріальною конторою 31 березня 1964 року за № 5527, ОСОБА_7 належала 1/5 частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07.08.2023, яке набрало законної сили 07.09.2023, позов ОСОБА_1 задоволено частково; у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Одночасно позивачу ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні вимог про визнання права власності на конкретні об`єкти нерухомого майна, а саме: коридор 5-2 площею 6,4 кв.м, житлову кімнату 5-4 площею 14,8 кв.м, комору 5-5 площею 0,8 кв.м, переобладнану з кухні житлову кімнату 5-6 площею 9,9 кв.м., у садибі - господарські будівлі: сарай літера «М», сарай літера «Н», та споруди: 1/4 частину огорожі, 1/4 частину колодязя, оскільки відсутні докази реєстрації права власності на конкретно визначене нерухоме майно за спадкодавцем ОСОБА_7 .
Слід зазначити, що право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. 
Таким чином, за позивачем ОСОБА_1 судовим рішенням в порядку спадкування визнано право власності на 1/5 частку в праві спільної часткової власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 
З наявних у матеріалах справи технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації станом на 01.02.1985, та технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації станом на 31.12.2020, убачається, що до складу вказаного домоволодіння входять житлові будинки літ. «А», літ. «Б», літ. «И», літ. «Т», а також господарські будівлі, зокрема, сараї «Н» та «М», що є предметом спору, та споруда N1 - дощатий паркан.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07.09.2023 також встановлено, що відповідно до проведеної інвентаризації від 09.06.2021, житлові будинки за адресою: АДРЕСА_1 мають такі показники: житловий будинок літ. «А»: загальна площа - 279,4 кв.м., житлова пл. - 148,5 кв.м.; житловий будинок літ. «Б»: загальна площа - 208,7 кв.м., житлова пл. - 88,0 кв.м.; житловий будинок літ. «И»: загальна площа - 45,9 кв.м., житлова пл. - 17,3 кв.м.; житловий будинок літ. «Т»: загальна площа - 193,4 кв.м., житлова пл. - 75,2 кв.м. 
Згідно з договором конкретного користування, посвідченого 14-ою Київською державною нотаріальною конторою 08.12.1992 за реєстровим номером 2С-863, зареєстрованого в Бюро 22.12.1992, в користування ОСОБА_7 в житловому будинку літ. «А» перейшли наступні приміщення: коридор 5-2/6,4 кв.м, житлова кімната 5-4/14,8 кв.м, комора 5-5/0,8 кв.м, переобладнана з кухні житлова кімната 5-6/9,9 кв.м; господарські будівлі: сарай літ. «М», сарай літ. «Н», сарай літ. «О»; споруди: 1/4 частина огорожі, 1/4 частина колодязя. 
Також сторонами договору погоджено, що у користуванні ОСОБА_7 знаходяться самочинно прибудовані до житлового будинку літ. «А» приміщення: коридор 5-1/3,0 кв.м, сіни 5-3/3,8 кв.м та житлова кімната 5-7/6,0 кв.м.
Як встановлено у рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 07.09.2023, а також не заперечувалося сторонами під час розгляду даної справи, сарай літ. «О», що за договором від 08.12.1992 перебував у користуванні ОСОБА_7 - знесений.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Кендзьори В.Я. № 69297855 від 14.09.2023 відмовлено ОСОБА_1 у реєстрації за нею права власності на 1/5 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ст.ст. 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно ч.1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до ч.2 ст.367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Звертаючись до суду з позовом про виділ в натурі належної їй на праві власності 1/5 частки із спільного нерухомого майна, позивач посилається на те, що майно, яке вона просить виділити в натурі та припинити на нього право спільної часткової власності з відповідачами було побудоване до 05 серпня 1992 року, а тому не належить до самочинного будівництва та не потребує проходження процедури введення в експлуатацію, а також на визначений співвласниками порядок користування спільним майном, погоджений у нотаріально посвідченому договорі від 08.12.1992 попередніми співвласниками. 
Щодо належності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до самочинного будівництва суд зазначає наступне.
У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127 (далі - Інструкція), міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва.
Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.
Відповідно до пункту 78 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року. 
З наданих сторонами технічних паспортів та договору користування нерухомим майном від 08.12.1992 судом встановлено, що приміщення, які перебували у користуванні спадкодавця ОСОБА_7 та на теперішній час перебувають у користуванні позивача ОСОБА_1 та є складовою будинку літ. «А», а саме: сіни 5-1, площею 3,0 кв.м, коридор 5-2 площею 6,4 кв.м, сіни 5-3, площею 3,8 кв.м, житлова кімната 5-4 площею 14,8 кв.м, кладова 5-5 площею 0,8 кв.м, кухня 5-6, площею 9,9 кв.м, житлова кімната 5-7, площею 6,0 кв.м, а також господарські будівлі: сарай літера «М», сарай літера «Н», та споруда: дощатий паркан літ. N1, а усе зазначене нерухоме майно, у свою чергу, входить до складу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , побудовані до 05 серпня 1992 року.
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією права власності на збудовані об`єкти нерухомого майна, нерозривно пов`язані з законодавством у сфері містобудування, а саме із Законом України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності».
Так, відповідно до вказаного Закону обов`язковою умовою створення об`єкта містобудування як об`єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» набрав чинності з 12 березня 2011 року. У пункті 9 Розділу V «Прикінцеві положення» цього Закону передбачений певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема, до таких об`єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року.
Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпні 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Згідно з частиною третьою статті 3 Закону № 1952-IV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Отже, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедури введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на той час, не пов`язувало виникнення права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
Відповідна правова позиція є сталою в практиці Верховного Суду (постанови від 26 лютого 2020 року у справі № 607/16873/18, від 10 серпня 2022 року у справі № 175/2629/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 607/16873/18, від 21 жовтня 2020 року у справі № 201/7012/18). 
Разом з тим, оцінюючі наявні у справі докази щодо технічної можливості виділу в натурі нерухомого майна, що є предметом спору, суд виходить з такого. 
Відповідно до роз`яснень, даних у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення.
Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 2-413/11 (провадження № 1-17672св18).
У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 127/28684/18 провадження № 61-17068св19) зазначено, що за відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна таке питання вирішується судом та після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється; при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишається, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо). Схожий за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 344/8200/14-ц (провадження № 14-302цс19).
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.
Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.
Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюються два самостійних об`єкта майна.
Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. 
Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ст. 382 ЦК України).
Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ нерухомого майна в натурі учасникам спільної часткової власності на вказане майно може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) квартири, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену її частину із самостійним виходом або в разі, коли є технічна можливість переобладнання квартири в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11 наголошено на необхідності забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі.
Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування таким будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу нерухомості відповідно до часток співвласників, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 09.03.2023 в рамках справи № 296/1402/20).
Тому в подібних спорах виникає доцільність проведення відповідної експертизи щодо можливості виділення частки. 
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною 1 статті 103 ЦПК України передбачено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Судова експертиза - це процесуальна дія, яка полягає в проведенні досліджень та наданні експертом висновку з питань, які підлягають доказуванню у конкретній справі (цивільній, господарській, адміністративній) або у кримінальному провадженні. 
Будівельно-технічна експертиза має місце у справах, коли, зокрема, необхідна для вирішення питань щодо визначення технічної можливості розподілу (виділу частки; визначення порядку користування) об`єктів нерухомого майна (житлових будинків, квартир, об`єктів комерційного та промислового призначення) та надання варіантів такого розподілу експерту необхідно надати правовстановлювальні документи на об`єкт нерухомості, дані щодо часток співвласників, документ про приймання в експлуатацію об`єкта, матеріали технічної інвентаризації, дані щодо фактичного використання нерухомого майна.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В обгрунтування технічної можливості виділу в натурі частини житлового будинку, господарських будівель та частини споруди позивачем наданий висновок експерта С-24003 від 15.01.2024 експерта ОСОБА_8 . Експертної фірми «Еталон». 
Надаючи оцінку вказаному висновку суд виходить з наступного.
Частинами другою, третьою статті 102 ЦПК України передбачено, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Згідно із частинами першою, п`ятою - сьомою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.
За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.
Частина перша статті 1 Закону України «Про судову експертизу» визначає, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб (частина перша статті 71 цього Закону).
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. 
Атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України.
Особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом (ст. 9 Закону України «Про судову експертизу»).
Відповідно до Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 12.12.2011 № 3505/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 07.09.2015 № 1659/5) судовий експерт здійснює свою діяльність з певного виду експертної спеціальності на підставі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України відповідно до Положення про Центральну експертно-кваліфікаційну комісію при Міністерстві юстиції України та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2015 року № 301/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 березня 2015 року за № 249/26694.
Розділом ІІІ Інструкції визначено, що обов`язковою умовою здійснення судово-експертної діяльності судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих установах, є наявність свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України, яким надається право на проведення конкретних видів експертиз.
У письмових висновках експерта, крім даних, передбачених чинним законодавством, обов`язково зазначаються номер, дата видачі і строк дії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта.
Судовий експерт здійснює судово-експертну діяльність тільки з тих видів судових експертиз і експертних спеціальностей, які зазначені у свідоцтві про присвоєння кваліфікації судового експерта.
Пункт 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5), передбачає, що підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.
Таким чином, системний аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє констатувати, що висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи; у разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22, від 20.12.2023 у справі № 172/313/21.
Наданий позивачем висновок будівельно-технічного дослідження щодо визначення варіанту виділу 1/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 № С-24003 від 15.01.2024 не є висновком судового експерта з огляду на відсутність в експерта Усенко І.В. свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта. 
Більше того, у висновку зазначено про кваліфікацію експерта лише за напрямками оцінки нерухомого майна, машин і обладнання, транспортних засобів та зазначені відповідні кваліфікаційні документи та реєстрацію у Державному реєстрі оцінювачів. 
Доказів кваліфікації експерта Усенко І.В., тобто офіційно підтвердженого рівня знань, навичок та досвіду, необхідного для самостійного проведення будівельно-технічної експертизи, стороною позивача не надано. 
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що висновок С-24003 від 15.01.2024 експерта Усенко І.В. Експертної фірми «Еталон» не є належним та допустимим доказом у справі і не може бути покладений в основу рішення суду. Крім того, висновок не відповідає вимогам Розділу ІV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5), оскільки у його дослідницькій частині з питання виділу в натурі частини будинку відсутні будь-які дослідження, здійснені експертом, одразу запропонований варіант виділу з посиланням на те, що між сторонами склався певний порядок користування будинком; у заключній частині висновок з поставленого питання визначення варіанту виділу 1/5 частини домоволодіння взагалі відсутній. 
Як зазначалося судом вище, визначальним для виділу частки будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки, проте позивачем не доведено належними та допустимими доказами технічна можливість виділу в натурі частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що буде відповідати 1/5 частці у її праві власності на спільне нерухоме майно (ідеальній частці), у запропонований у позові спосіб, як окремого об`єкту нерухомого майна, що обумовлює подальшу можливість виконання рішення суду і присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Враховуючи викладене позов не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати позивача по сплаті судового збору суд покладає на позивача. 
Керуючись статтями 2, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ в натурі частки із спільної часткової власності, припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про сторони:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_6 , РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Дата виготовлення повного судового рішення - 04.05.2026.

Суддя О.О. Тиха