ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
61022, м. Харків, пр. Науки, 5
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

05.05.2026р. Справа №905/1549/24 
Господарський суд Донецької області у складі судді Харакоза К.С.,
секретар судового засідання Пелих Т.В., 
розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Тельманівський комбікормовий завод “АГРО”, м.Чернігів, 
до відповідача Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації, м.Москва, 
за участю Міністерства юстиції України, м.Київ, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача,
за участю Донецької обласної державної адміністрації, обласної військової адміністрації, м.Краматорськ, Донецька область, у якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, 
про відшкодування майнової шкоди у розмірі 973579 доларів США,

за участю представників сторін:
від позивача – Бумба О.А., Гітолендія О.В., в режимі відеоконференції, 
від відповідача – не з`явився,
від Міністерства юстиції України – Іванова Т.О., в режимі відеоконференції,
від Донецької обласної державної адміністрації, обласної військової адміністрації – Бусел С.Ю., в режимі відеоконференції,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Тельманівський комбікормовий завод “АГРО” звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації про відшкодування майнової шкоди у розмірі 973579 доларів США.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та воєнних дій на території смт. Бойківське (до 2016 року - смт.Тельманове) Кальміуського району, Донецької області, позивач зазнав збитків на суму 973579 доларів США, що виникли у зв`язку із втратою нерухомого майна.

Хід розгляду справи та процесуальні дії.
Ухвалою від 09.12.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі 905/1549/24; справу визначив розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначив на 26.12.2024 року; викликав в судове засідання представника позивача (в режимі відеоконференції); встановив відповідачу строк для надання відзиву на позов із урахуванням вимог статті 178 ГПК України протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали. 
Розгляд справи неодноразово відкладався. 
В судовому засіданні 25.04.2025 представник позивача звернувся з усним клопотанням про зупинення провадження у справі задля отримання позиції відповідача у справі, а також до оприлюднення тексту рішення ЄСПЛ у справі щодо порушень прав людини на окупованих Росією територіях Донецької та Луганської областей з 2014 року (міждержавна справа “Україна та Нідерланди проти Росії”).
Ухвалою від 25.04.2025 Господарський суд Донецької області зупинив провадження у справі №905/1549/24, встановив відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву до 30.06.2025.
30.07.2025 через систему Електронний суд від ТОВ “Тельманівський комбікормовий завод “АГРО” надійшло клопотання про поновлення провадження у справі №905/1549/24. Позивач вказує про усунення обставин, що викликали зупинення справи – 09.07.2025 року Велика палата Європейського суду з прав людини ухвалила рішення по суті у справі “Україна та Нідерланди проти Росії” за заявами № 8019/16, 43800/14, 28525/20 та 11055/22 (Case of Ukraine and the Netheriands v.Russia, за заявами № 8019/16, 43800/14, 28525/20 та 11055/22). До клопотання доданий лист Міністерства юстиції України №103753/121989-33-25/5.2.3 від 22.07.2025.
Ухвалою від 12.08.2025 суд поновив провадження у справі 905/1549/24; призначив судове засідання на 25.08.2025; зобов`язав сторін надати суду письмові пояснення з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини у справі “Україна та Нідерланди проти Росії”.
25.08.2025 судове засідання не відбулося з причини оголошення на території м.Харків повітряної тривоги. Ухвалою від 25.08.2025 суд призначив розгляд справи на 12.09.2025 року.
Ухвалою від 12.09.2025 суд відклав розгляд справи на 24.09.2025 року.
18.09.2025 через систему “Електронний суд” від третьої особи надійшли пояснення, в яких представник зазначила, що переклад рішення ЄСПЛ у справі “Україна та Нідерланди проти Росії” не здійснювався Міністерством юстиції України, оскільки переклад українською мовою рішень Європейського суду, ухвалених у справах проти інших держав, не передбачений чинним законодавством. До пояснень додані додаткові документи.
Ухвалою від 24.09.2025 суд відклав розгляд справи на 17.10.2025 року; зобов`язав позивача надати суду розрахунок суми позовних вимог по категоріям шкоди.
17.10.2025 через систему "Електронний суд" від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких викладено розрахунок суми позовних вимог по категоріям шкоди.
17.10.2025 судове засідання не відбулося з причини оголошення на території м.Харків повітряної тривоги. Ухвалою від 17.10.2025 суд призначив розгляд справи в судовому засіданні на 03.11.2025.
Ухвалою від 03.11.2025 суд відклав розгляд справи на 17.11.2025 року. 
Ухвалою від 17.11.2025 суд закрив підготовче провадження у справі № 905/1549/24; призначив розгляд справи по суті на 08.12.2025 року.
08.12.2025 судове засідання не відбулося з причини оголошення на території м.Харків повітряної тривоги. Ухвалою від 08.12.2025 суд призначив розгляд справи в судовому засіданні на 22.12.2025.
22.12.2025 через систему "Електронний суд" від позивача надійшли додаткові пояснення.
В судовому засіданні 22.12.2025 суд оголосив перерву до 09.01.2026 без постановлення ухвали.
09.01.2026 через систему “Електронний суд” від третьої особи 1 надійшли пояснення по справі.
Ухвалою від 09.01.2026 суд відклав розгляд справи на 26.01.2026.
26.01.2026 судове засідання не відбулося з причини оголошення на території м.Харків повітряної тривоги. Ухвалою від 26.01.2026 суд призначив розгляд справи в судовому засіданні на 27.01.2026.
Ухвалою від 27.01.2026 суд постановив повернутися на стадію підготовчого провадження у справі 905/1549/24; призначив підготовче засідання на 09.02.2026; залучив до участі у справі Донецьку обласну державну адміністрацію, обласної військової адміністрації третьою особою 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача; зобов`язав позивача та Міністерство юстиції України направити на адресу Донецької обласної державної адміністрації, обласної військової адміністрації копію позовної заяви з додатками та письмові пояснення; докази направлення надати суду; зобов`язав Донецьку обласну державну адміністрацію, обласної військової адміністрації надати суду та сторонам письмові пояснення стосовно обґрунтованості розрахунку шкоди, який наведений позивачем та в експертному висновку, зокрема, ставлення до використаних методик та показників використаних експертом.
02.02.2026 через систему “Електронний суд” від третьої особи 1 надійшли докази направлення пояснень у справі №905/1549/24 на адресу Донецької обласної державної адміністрації, обласної військової адміністрації.
06.02.2026 через систему “Електронний суд” від представника позивача надійшли докази направлення документів на адресу Донецької обласної державної адміністрації, обласної військової адміністрації, а також докази направлення копії ухвали Господарського суду Донецької області від 27.01.2026 у справі № 905/1549/24 на адресу Посольства Російської Федерації в Республіці Молдова.
09.02.2026 через систему “Електронний суд” від третьої особи 1 надійшли письмові пояснення щодо міжнародного реєстру збитків та щодо здійснення оцінки майна.
09.02.2026, 10.02.2026 судові засідання не відбулися з причини оголошення на території м.Харків повітряної тривоги. Ухвалами від 09.02.2026, від 10.02.2026 суд призначив розгляд справи в судовому засіданні на 10.02.2026 року, на 27.02.2026 року, відповідно.
27.02.2026 через систему “Електронний суд” від третьої особи 2 надійшли письмові пояснення по справі.
27.02.2026 через систему “Електронний суд” від позивача надійшли додаткові пояснення. 
В судовому засіданні 27.02.2026 суд оголосив перерву до 16.03.2026 без постановлення ухвали.
16.03.2026 через систему "Електронний суд" від позивача надійшли додаткові пояснення.
Ухвалою від 16.03.2026 суд закрив підготовче провадження у справі № 905/1549/24, призначив розгляд справи по суті на 02.04.2026 року.
У судовому засіданні 02.04.2026 суд оголосив перерву для продовження дослідження наявних у справі доказів. 
06.04.2026 через систему “Електронний суд” від позивача надійшла заява, в якій представник просить суд здійснити розгляд справи (провести судове засідання, призначене на 06.04.2026) у справі № 905/1549/24 за відсутності позивача та його представника.
Ухвалою від 06.04.2026 відкладено розгляд справи на 21.04.2026 року, викликано в судове засідання 21.04.2026 (в режимі відеоконференції) оцінювача ТОВ “Консалтингова компанія “Острів” Петенко Сергія Олександровича (03164, місто Київ, вулиця Обухівська, будинок 135 офіс 35; код ЄДРПОУ 38506047) для дачі пояснень щодо підготовленого звіту з визначення розміру реальних збитків від втрати майна, що належить ТОВ “ТКЗ “АГРО”.
В судових засіданнях 06.04.2026 та 04.05.2026 оголошено перерву до 04.05.2026 та 05.05.2026, відповідно. 
Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Підсудність та підвідомчість спору.
Частина перша статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачає, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Водночас, розглядаючи дану справу суд враховує, що предметом позову є відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постановах від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, від 18.05.2022 у справі №760/17232/20, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17.
Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №990/80/22, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.
При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах №490/9551/19 та №311/498/20.
Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.05.2022 року у справі №428/11673/19 та у справі №760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.
З огляду на те, що внаслідок повномасштабної збройної агресії порушено суверенітет України, отримання згоди Російської Федерації бути відповідачем у справі є недоречним. Зупинення провадження у справі призведе до безпідставного зволікання з розглядом справи, що не сприятиме якнайкращому захисту інтересів позивача. Дана правова позиція суду відображена у постановах Верховного Суду у справах №796/165/18 від 25.01.2019, №308/9708/19 від 14.04.2022 та № 760/17232/20-ц від 18.05.2022.

Повідомлення відповідача про розгляд справи.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ГПК України у разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Російської Федерації регулюється Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - Постанову Верховної Ради України “Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності” від 19.12.1992. Згідно вищезазначеної Угоди Компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зобов`язуються надавати взаємну правову допомогу. Взаємне надання правової допомоги включає вручення і пересилання документів і виконання процесуальних дій, зокрема проведення експертизи, заслуховування сторін, свідків, експертів та інших осіб. При наданні правової допомоги компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться одна з одною безпосередньо. При виконанні доручень про надання правової допомоги компетентні суди та інші органи, в яких просять допомоги, застосовують законодавство своєї держави. При зверненні про надання правової допомоги і виконання рішень документи, що додаються, викладаються мовою держави, яка запитує, або російською мовою.
Водночас, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який продовжувався та триває до теперішнього часу.
Відповідно до частини 1 статті 12-2 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
За зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.
Згідно з листом Міністерства юстиції України “Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану” №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022, з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування.
Крім того, у зв`язку з агресією з боку держави-відповідача та введенням воєнного стану АТ “Укрпошта” з 25.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з державою-відповідачем.
Відповідно до ч. 2 ст. 367 ГПК України судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
Таким чином з метою належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи необхідно вручити відповідачу копію позовної заяви та процесуальні документи по даній справі у перекладі на російську мову з нотаріальним засвідченням його вірності через Міністерство юстиції України.
Разом з тим у зв`язку із порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряді інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справи України 24.02.2022 нотифікувало МЗЗ РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992.
Відтак діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинено відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року.
Отже подальше застосування відповідного алгоритму для подачі будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами не є можливим з огляду на розірвання дипломатичних відносин та евакуацію всіх співробітників дипломатичних та консульських установ України через повномасштабну агресію Російської Федерації проти України.
З огляду на вищенаведене, на період збройного конфлікту у відносинах з державою-агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового сполучення.
Разом з цим, судом на офіційній сторінці Господарського суду Донецької області веб-порталу “Судова влада України” розміщувались відповідні оголошення щодо розгляду справи №905/1549/24. 
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про доступ досудових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
На виконання приписів чинних нормативно-правових актів всі процесуальні документи по справі були оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, який є відкритим для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Отже, судом було вжито всі допустимі заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд справи №905/1549/24.
Позивач в позовній заяві зазначив про направлення копії позовної заяви разом із додатками на електронні адреси відповідача згідно інформації із веб-сайту Генеральної прокуратури Російської Федерації, які Генеральна прокуратура Російської Федерації використовує при здійсненні своєї діяльності (genproc.gov.ru), зокрема: mail@genproc.gov.ru, erp_support@ genproc.gov.ru. 
Також, позивач здійснив направлення на адресу Посольства Російської Федерації в Республіці Молдова копій матеріалів справи № 905/1549/24, у тому числі: копії позовної заяви про відшкодування завданої майнової шкоди у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації від 04.12.2024 з додатками, ухвали про відкриття провадження у справі №905/1549/24 від 09.12.2024 з протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису від 26.03.2025 та довідкою про набрання судовим рішенням законної сили від 13.12.2024 року, пояснень Міністерства юстиції України від 07.02.2025, письмових пояснень позивача від 12.02.2025, пояснень (на виконання вимог ухвали Господарського суду Донецької області від 06.03.2025 у справі №905/1549/24) від 24.03.2025 року, ухвали про відкладення підготовчого засідання у справі №905/1549/24 від 24.03.2025 року з протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису від 26.03.2025 року та довідкою про набрання судовим рішенням законної сили від 26.032025, заяви про участь у судовому засідання у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів від 03.04.2025, в підтвердження чого суду надані: 1) акт про направлення документів від 03 квітня 2025 року, до якого доєднані фіскальні чеки №111 та №110 від 03 квітня 2025 року (відправлення № RA040504806UA); 2) знімок екрану вебресурсу оператора поштового зв`язку «Укрпошта» від « 10» квітня 2025 року. Відповідно до відомостей, розміщених на вебресурсі оператора поштового зв`язку «Укрпошта» у розділі «Трекінг», відправлення № RA040504806UA було вручене Посольству Російської Федерації в Республіці Молдова 08.04.2025 року.
З огляду на наведене суд дійшов висновку, що відповідач був обізнаний про розгляд справи, однак відзив на позовну заяву не подав, про намір вчинити відповідні дії суд не повідомив.
Відзиву на позовну заяву, будь-яких заяв та/або клопотань відповідач не надав.

Залучення третіх осіб. 
Ухвалою від 21.01.2025 суд залучив до участі у справі Міністерство юстиції України третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.
Ухвалою від 27.01.2026 суд залучив до участі у справі Донецьку обласну державну адміністрацію, обласної військової адміністрації третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.
Предметом розгляду даної справи є відшкодування майнової шкоди у розмірі 973579 доларів США, яка виникла внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасової окупації Кальміуського (до 2020 року - Бойківського, а до 2016 року - Тельманівського району) району Донецької області, на якій знаходилося майно позивача, відображене у Балансовій довідці від 29 липня 2024 року.
Суд залучив до участі у справі Міністерство юстиції України третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, оскільки дійшов висновків, що ймовірний результат вирішення спору може вплинути на обсяг прав та обов`язків Міністерства юстиції України, беручи до уваги те, що через повномасштабну агресію Росії проти нашої держави дипломатичні відносини між Україною та Росією розірвано, на теперішній час відсутнє законодавче врегулювання порядку виконання судових рішень про стягнення збитків спричинених внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, та враховуючи, що згідно Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. № 228, Міністерство юстиції України (Мін`юст) є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що реалізує державну політику з організації примусового виконання рішень судів, тощо.
Суд залучив до участі у справі Донецьку обласну державну адміністрацію, обласної військової адміністрації третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, оскільки дійшов висновків, що ймовірний результат вирішення спору може вплинути на обсяг прав та обов`язків Донецької обласної державної адміністрації, обласної військової адміністрації, враховуючи п. 2 ч.1 ст. 1, ч.1 ст. 3 ЗУ "Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України", пункти 14, 15 Порядку ведення Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2023 р. №624, якими передбачено, що місцеві держадміністрації, військові адміністрації, військово-цивільні адміністрації є публічними реєстраторами Реєстру пошкодженого та знищеного майна, що забезпечують внесення інформації (документів) про пошкоджене та знищене майно, про осіб, майно яких пошкоджено або знищено, шкоду та збитки, завдані внаслідок пошкодження такого майна, та іншої інформації, визначеної Порядком.

Процедура розгляду справи. 
Позивач обрав судовий спосіб захисту свого права, що виникло внаслідок заподіяння шкоди внаслідок збройної агресії.
Відповідно до змісту статей 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст.16 Цивільного кодексу України.
Згідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статей 8, 13 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
У рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес" як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Конституційний Суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.
Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до ч.1 ст. 13, ч.1 ст. 14 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ч. 4 ст. 74 ГПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Позиція позивача. Зміст позовних вимог.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасової окупації Кальміуського (до 2020 року - Бойківського, а до 2016 року - Тельманівського району) району Донецької області, позивач зазнав майнової шкоди у розмірі 973579 доларів США. 
Позивач зазначає, що до 2014 року здійснював господарську діяльність на території смт Бойківське (до 2016 року - смт Тельманове) Кальміуського району Донецької області, де знаходились належні йому об`єкти нерухомого майна – комплекс нежитлових будівель за адресою: Донецька область, Кальміуський район, смт Бойківське, провулок Садовий, будинок 5; нежитлова будівля котельні за адресою: Донецька область, Кальміуський район, смт Бойківське, провулок Садовий, будинок 5А.
За твердженням позивача, починаючи з 2014 року він фактично втратив доступ до вказаного майна, не має можливості володіти ним, користуватися у господарській діяльності, забезпечувати його збереження, контролювати його фактичний стан або розпоряджатися ним на власний розсуд. У зв`язку з цим позивач вважає, що зазнав майнової шкоди у вигляді фактичної втрати належного йому нерухомого майна та пов`язаних із ним майнових прав.
На підтвердження належності майна, факту його розташування на відповідній території, втрати доступу до нього та розміру заявленої шкоди позивач подав правовстановлюючі документи, відомості з державних реєстрів, технічну документацію, балансову довідку від 29 липня 2024 року, а також звіт суб`єкта оціночної діяльності про визначення розміру реальних збитків від втрати майна.
Згідно із заявленими позовними вимогами, позивач просить стягнути з Російської Федерації майнову шкоду у розмірі 973 579 доларів США.

Позиція третіх осіб.  
Міністерство юстиції України у письмових поясненнях від 07.02.2025 зазначило, що з 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором. З метою визначення розміру реальних збитків (у вартісному виразі), упущеної вигоди, витрат, необхідних для відновлення майна та майнових прав, що зазнали руйнівного впливу внаслідок збройної агресії Російської Федерації, та стягнення в судовому порядку завданої шкоди, позивачу необхідно пройти процедуру визначену Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року №326. У зв`язку з відсутністю на теперішній час законодавчого врегулювання, стягнення збитків, завданих агресією Російської Федерації не є можливим. Використання примусово вилучених об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів відповідно до Закону №2116-IX “Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів”, як джерела відшкодування збитків, завданих Російською Федерацією, на підставі судового рішення законодавством не передбачено. Звернути стягнення на кошти, що зараховані до фонду, а також майно передане в управління згідно Закону України «Про санкції» не вбачається за можливе, чинне законодавство України не містить чіткого врегулювання питань, пов`язаних із виконанням рішень судів про стягнення коштів із Російської Федерації яка є особливим суб`єктом правовідносин, відмінним від фізичних і юридичних осіб. Проте, відповідальність за матеріальну чи нематер
Міністерство юстиції України у письмових поясненнях від 09.02.2026 повідомило, що задля комплексного відшкодування збитків, втрат та шкоди, завданих агресією Російської Федерації, Україна разом з міжнародними партнерами працює над впровадженням міжнародного компенсаційного механізму, необхідність створення якого була визнана резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 14 листопада 2022 року. В цьому документі, крім іншого, була зафіксована пропозиція щодо створення: - міжнародного реєстру збитків, який фіксував би всі майнові претензії до Російської Федерації, що виникли після вторгнення 24 лютого 2022 року; - комісії з розгляду заяв, яка розглядатиме заяви, що надходять до реєстру збитків; - компенсаційного фонду, з якого безпосередньо виплачуватимуться компенсації. На підставі резолюції Комітету Міністрів Ради Європи про встановлення Розширеної часткової угоди про Реєстр збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України, СМ/Кез(2023)3 від 12 травня 2023 року було створено Реєстр збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України (далі - міжнародний Реєстр збитків), який став першим компонентом міжнародного компенсаційного механізму. Міжнародний Реєстр збитків слугує для документального обліку доказів та інформації, що стосуються заяв про відшкодування збитків, втрат чи шкоди, завданих 24 лютого 2022 року або пізніше на території України в межах її міжнародно-визнаних кордонів, включаючи її територіальні води, всім зацікавленим фізичним і юридичним особам, а також державі Україна, включаючи її регіональні та місцеві органи влади, державні чи підконтрольні установи, міжнародно-протиправними діями Російської Федерації в Україні або проти України. Станом на сьогодні можливість подання заяв відкрита для громадян України за чотирнадцятьма категоріями, а решта затверджених категорій, зокрема, щодо юридичних осіб, буде відкрита після технічного впровадження Міністерством цифрової трансформації України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2024 року № 365. Міжнародний Реєс
Донецька обласна державна адміністрація, обласна військова адміністрація в письмових поясненнях від 26.02.2026 висловилась, що третя особа підтверджує, що територія Кальміуського (колишнього Тельманівського) району Донецької області, де згідно з матеріалами позовної заяви розташоване майно позивача (смт Бойківське, провулок Садовий, 5 та 5А), з 07 квітня 2014 року належить до тимчасово окупованої Російською Федерацією території відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786. Водночас, облдержадміністрація не володіє інформацією про фактичний стан збереження або ступінь руйнування вказаних у позові будівель станом на поточний момент, оскільки територія є недоступною для проведення обстежень органами влади України.
Зазначила, що Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326, встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року. Чинним законодавством не передбачено повноважень обласних державних (військових) адміністрацій щодо: проведення оцінки майна або перевірки правильності економічних розрахунків збитків, завданих суб`єктам господарювання; рецензування звітів суб`єктів оціночної діяльності або висновків експертів, наданих у приватних спорах. На виконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326, облдержадміністрацією здійснюється лише збір та збереження інформації про шкоду та обсяги збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності на території Донецької області внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації. 

Норми права, якими врегульовано спірні правовідносини.
Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. 
Згідно ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
За приписами статті 1166 ЦКУ майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, при цьому особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Таким чином, позивач має довести суду, сукупність таких обставин – заподіяння шкоди (завдання збитків), протиправність дій відповідача, а також причинно-наслідковий зв`язок між діянням відповідача та заподіянням шкоди.

Встановлені судом обставини.
Обставини, що зумовили звернення позивача із розглядуваним позовом виникли у 2014 року на території смт. Бойківське (до 2016 року - смт.Тельманове) Кальміуського району, Донецької області і тривають станом на час ухвалення рішення.
Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної зАГРОзи і збереження територіальної цілісності України» запроваджено антитерористичну операцію на території України.
Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначений період проведення антитерористичної операції час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної зАГРОзи і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної зАГРОзи і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 № 405/2014.
У відповідності до ч.5 ст.11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на Кабінет Міністрів України покладено обов`язок у 10 - денний строк з дня опублікування вказаного Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної зАГРОзи і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 №405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція включає комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Райони проведення антитерористичної операції визначаються у тому числі керівництвом антитерористичної операції.
Керівником Антитерористичного центру при СБУ виданий Наказ від 07.10.2014 №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», відповідно до якого районами проведення АТО визначені Донецька та Луганська області з терміном дії з 07.04.2014.
Таким чином, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 07.04.2014 визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом.
Одночасно, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області є загальновідомим фактом.
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р «Про затвердження переліку пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» смт. Бойківське (до 2016 року - смт.Тельманове) Кальміуського району, Донецької області затверджено в переліку населених - пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.
30.04.2018 Указом Президента України «Про затвердження рішення РНБО «Про широкомасштабну антитерористичну операцію на території Донецької та Луганської областей» №116/2018, введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях», та згідно Наказу Президента України «Про початок операції об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей» розпочато з 14:00 30.04.2018 операцію об`єднаних сил, що фактично є переформатуванням антитерористичної операції.
З 20 лютого 2014 року тривають силові дії Російської Федерації (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів “а”, “b”, “c”, “d” та “g” статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН “Визначення агресії” від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України “Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків” (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 “Визначення агресії” від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала Росію державою-агресором (абзац шостий Звернення).
24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини. 02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 “Агресія проти України” визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України “Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні”, схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію “Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи” № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786 затверджений Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, згідно якого вся територія Кальміуського району входить до тимчасово окупованої Російською Федерацією території України, дата початку тимчасової окупації – 05.03.2022 року.
Загальновідомими обставинами, що не підлягають доведенню, є: 
- силові дії Російської Федерації (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії на території України, що почались з 20 лютого 2014 року;
- факт збройної агресії РФ через повномасштабне військове вторгнення на територію України, що почалось 24 лютого 2022р., обстріли та окупація території України. 
Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку Російської Федерації, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання РФ державою-агресором (далі - Звернення)).
Враховуючи наведені нормативні акти, офіційні переліки територій, пояснення третьої особи та висновки ЄСПЛ щодо ефективного контролю РФ над територіями, підконтрольними так званим “ДНР” та “ЛНР”, суд вважає доведеним, що місцезнаходження нерухомого майна позивача з 2014 року перебувало у зоні збройного конфлікту та поза ефективним контролем органів державної влади України, що об`єктивно унеможливило для позивача доступ до майна та здійснення правомочностей власника.
Таким чином, суд вважає доведеним факт протиправності дій відповідача у вигляді початку збройної агресії на території України, обстріли та окупацію смт. Бойківське (до 2016 року - смт.Тельманове) Кальміуського району, Донецької області.
За змістом ст. 1166 ЦКУ позивач має довести об`єктивний причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи, що заподіяла шкоду. Доведенню підлягає що, шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
Товариство з обмеженою відповідальністю “Тельманівський комбікормовий завод “АГРО” є юридичною особою України, резидент України, діє на підставі власного установчого документа (статуту), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань - 36479989, дата державної реєстрації в єдиному державному реєстрі – 01.10.2009. Основним видом діяльності позивача є: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, інші види діяльності: виробництво олії та тваринних жирів, виробництво готових кормів для тварин, що утримуються на фермах, виробництво готових кормів для домашніх тварин, оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин. За відомостями ЄДР позивач зареєстрований за адресою: 14005, Чернігівська обл., місто Чернігів, вул. Київська, будинок 11, поверх 7.
Позивач зазначає, що внаслідок збройної агресії РФ йому спричинено майнову шкоду, яка полягає у втраті доступу та можливості виростання належного йому майна.
Як встановлено судом, з 03 червня 2024 року місцезнаходження позивача зареєстроване за адресою: 14005, Чернігівська обл., місто Чернігів, вул. Київська, будинок 11, поверх 7. 
З дати створення до 2014 року позивач здійснював економічну діяльність на території Кальміуського (до 2020 року - Бойківського, а до 2016 року - Тельманівського району) району Донецької області, на якій знаходилося майно позивача, відображене у Балансовій довідці від 29 липня 2024 року, у тому числі:
1) комплекс нежитлових будівель за адресою: Донецька обл., Кальміуський район (до 2020 року Бойківський район; до 2016 року - Тельманівський район), смт Бойківське (до 2016 року - смт Тельманове), провулок Садовий, будинок 5 загальною площею 5540,10 кв.м, до складу якого входять: - адмінбудівля (з ваговою), А-2 площею 345,40 кв. м; - навіс для зберігання кукурудзи, Б-1 площею 704,50 кв.м; - відділ грануляції, В-3 площею 186,30 кв.м; - цех силосного корпусу ОКЦ-50, Г-2, Г1-1 площею 1006,10 кв.м; - силосний корпус ОКЦ-50, Д-2 площею 739,60 кв.м; - транспортерна галерея, Е-1 площею 40,20 кв.м; - головний корпус, З-2 площею 1735,10 кв.м; - закрита трансформаторна підстанція, Ж-1 площею 23,20 кв.м; - сарай для сільгоспмашин, К-1 площею 189,60 кв.м; - гараж, Л-1 площею 326,40 кв.м; - неопалюваний склад, М-1 площею 243,70 кв.м; - башта Рожновського, Н-1; - огорожа №1; - замощення (дороги та площадки), 1,
відомості про що містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №347006774 від 18 вересня 2023 року, Свідоцтві про право власності на нерухоме майно серії САС №818536 від 23 листопада 2009 року, Витязі про реєстрацію права власності №24543226 від 23 листопада 2009 року, технічних паспортах 2009 року на будівлі А-1 - гараж та гараж на 2 автомобіля, А-2 - адміністративна будівля, Б-1 навіс для зберігання кукурудзи, В-3 – відділ грануляції, Г-2 цех ОКЦ-50, Д-2 - силосний корпус ОКЦ-50, З-2 - головний корпус, М-2 - неопалювальні склади. Комплекс будівель загальною площею 5 540,10 кв.м фактично розташований на земельній ділянці загальною площею 3,5380 га з кадастровим номером 1424855100:01:001:0300, яка у відповідності до Договору оренди землі від 15 червня 2011 року, укладеному між Тельманівської селищною радою та позивачем, була передана в строкове платне користування строком на 49 років;
2) нежитлова будівля, котельня за адресою: Донецька область, Кальміуський район (до 2020 року - Бойківський район; до 2016 року - Тельманівський район), смт Бойківське (до 2016 року - смт Тельманове), провулок Садовий, буд. 5А площею 126,1 кв. м, 
відомості про яку містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №317298512 від 09 грудня 2022 року, Договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 21 вересня 2012 року, Витязі з Державного реєстру правочинів №11866097 від 21 вересня 2012 року та Технічному паспорту на нежитлову будівлю котельні від 04 січня 2012 року. Нежитлова будівля, котельня загальною площею 126,1 кв. м фактично розташована на земельній ділянці площею 0,1773 га з кадастровим номером 1424855600:01:001:0119 (інформація про вказане міститься у пункті 1.1. Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 вересня 2012 року).
На підтвердження права власності позивача на майно суду надані:
1) Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №347006774 від 18 вересня 2023 року;
2) Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САС №818536 від 23 листопада 2009 року;
3) Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24543226 від 23 листопада 2009 року; 
4) Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №317298512 від 09 грудня 2022 року; 
5) договір купівлі-продажу нерухомого майна від 21 вересня 2012 року;
6) балансова довідка від 29.07.2024 з переліком майна, що обліковувалось на балансі ТОВ «Тельманівський комбікормовий завод «АГРО» станом на 07.04.2014 р.;
7) копії технічних паспортів на будівлі.
Позивач зупинив діяльність підприємства 15 вересня 2014 року, про що був виданий Наказ №346-к від 15 вересня 2014 року.
З 2014 року по нинішній день можливість здійснення економічної діяльності позивачем на території Кальміуського району Донецької області відсутня, доступ до зазначеного та іншого майна втрачений через безпосередні дії військ Позивача - ведення воєнних дій, окупацію та анексію регіону.
Частиною 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Велика Палата Європейського суду з прав людини у рішенні у справі “Україна та Нідерланди проти Росії” від 09.07.2025, оцінюючи події на сході України у період з 2014 року до 16.09.2022, дійшла висновку, що Російська Федерація здійснювала юрисдикцію у розумінні статті 1 Конвенції щодо територій, які перебували під контролем так званих “ДНР” та “ЛНР”, починаючи з 11.05.2014. Такий висновок Суд обґрунтував не лише наявністю військової присутності РФ, а й вирішальним ступенем її військового, політичного та економічного впливу на відповідні утворення. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що масштабні військові атаки на суверенній території України у 2014– 2022 роках здійснювалися Російською Федерацією безпосередньо або через збройні формування “ДНР” і “ЛНР” (§361); що бойові дії цих формувань відображали загальну стратегію і тактику, розроблену Російською Федерацією, а самі формування були повністю залежними від її військової, політичної та економічної підтримки (§363); що з 11.05.2014 вони мали розглядатися як де-факто органи Російської Федерації (§363); а всі дії та бездіяльність російських збройних сил і збройних формувань “ДНР” та “ЛНР” є такими, що приписуються Російській Федерації (§366). У цьому ж рішенні ЄСПЛ визнав, що у відповідний період мала місце адміністративна практика порушень, зокрема знищення, розграбування та експропріації без компенсації майна цивільних осіб і приватних підприємств, що становить порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, події, пов`язані з пошкодженням, знищенням, захопленням майна або позбавленням власника фактичної можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися майном на відповідній території Донецької області у період після 11.05.2014, мають оцінюватися не як ізольовані дії невстановлених осіб чи виключно наслідок загальної небезпеки збройного конфлікту, а в контексті встановленого ЄСПЛ ефективного контролю Російської Федерації над відповідними територіями та атрибуції їй дій підконтрольних збройних і адміністративних структур.
Таким чином, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України в розумінні частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні.
За викладених обставин, в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, суд вважає доведеним факт протиправності дій відповідача у вигляді початку збройної агресії на території України та окупацію смт. Бойківське (до 2016 року - смт Тельманове), Кальміуський район (до 2016 року - Тельманівський район, до 2020 року - Бойківський район), Донецької області.
Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Близький за змістом висновок викладений Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17, постанові від 14 лютого 2018 року у справі №686/10520/15-ц.
Обов`язковою умовою покладення відповідальності за завдану шкоду має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.
Як зазначалось вище, за твердженням позивача починаючи з 2014 року, внаслідок протиправних дій відповідача, позивач позбавлений можливості володіння, користування та розпорядження майном, зареєстрованим за адресами: Донецька область, Кальміуський район (до 2020 року - Бойківський район; до 2016 року - Тельманівський район), смт Бойківське (до 2016 року - смт Тельманове), провулок Садовий, буд. 5, буд. 5А. У зв`язку з чим позивач зазнав збитків у вигляді фактичної втрати належного товариству нерухомого майна.
Статтями 316, 317 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності становлять правомочності володіння, користування та розпорядження майном. Отже, право власності не зводиться виключно до формального існування запису в державному реєстрі або наявності правовстановлюючих документів. Його реальний зміст полягає у можливості власника фактично здійснювати належні йому правомочності: перебувати з майном у фактичному зв`язку, використовувати його корисні властивості, отримувати від нього економічну вигоду, забезпечувати його збереження, передавати його іншим особам або визначати його подальшу юридичну долю.
Судом встановлено, що позивач є титульним власником спірного нерухомого майна за правом України. Водночас з 2014 року позивач фактично позбавлений доступу до цього майна, не має можливості володіти ним, користуватися ним у господарській діяльності, забезпечувати його збереження, здійснювати контроль за його станом або розпоряджатися ним на власний розсуд. Представник позивача у судовому засіданні також зазначив, що позивач не здійснював дій щодо реєстрації права власності за законодавством держави-агресора та не відчужував спірне майно.
За таких обставин порушення права власності позивача у цій справі полягає не у формальному припиненні зареєстрованого за ним титулу власника, а у фактичному позбавленні позивача змісту права власності як сукупності правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Формальне збереження за позивачем права власності в українських державних реєстрах не усуває факту порушення, оскільки позивач протягом тривалого часу позбавлений реальної можливості здійснювати будь-яку з основних правомочностей власника.
Для висновку про порушення права власності у цій справі вирішальним є не встановлення факту фізичного знищення кожного об`єкта нерухомого майна, а встановлення факту тривалого, повного та недобровільного позбавлення позивача фактичного контролю над майном і можливості реалізовувати права власника. У такій ситуації майно фактично втрачається для власника як об`єкт володіння, користування, господарської експлуатації та цивільного обороту.
Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. У справі “Чірагов та інші проти Вірменії” Велика Палата ЄСПЛ розглядала ситуацію, за якої заявники, зберігаючи майнові претензії на житло та земельні ділянки, протягом тривалого часу не мали можливості повернутися до відповідної території, отримати доступ до свого майна та користуватися ним. Суд виходив із того, що поняття “майно” у статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення і не обмежується формальною класифікацією у національному праві; водночас при оцінці майнових прав враховується, чи визнавалися відповідні права національним правом і чи мав заявник достатньо обґрунтований майновий інтерес. ЄСПЛ також врахував, що особи були змушені залишити територію в умовах військового нападу, а тому доказування їхніх майнових прав не може оцінюватися відокремлено від таких обставин. У наведеному рішенні ЄСПЛ прямо зазначив, що відсутність у заявників доступу до свого майна протягом тривалого часу, внаслідок чого вони втратили контроль над ним і будь-яку можливість користуватися та володіти ним, становить втручання у мирне володіння майном за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (п.196), додатково наголосивши що тривалість такої ситуації, відсутність належного обґрунтування відмови у доступі до майна та відсутність компенсації свідчать про триваюче порушення права власності. 
Отже, у цій справі порушення права власності позивача полягає не у формальному припиненні його зареєстрованого права на нерухоме майно, а у фактичному позбавленні можливості реалізовувати будь-яку зі складових цього права. Позивач залишається титульним власником майна за правом України, однак через протиправні дії відповідача, окупацію відповідної території та встановлений режим фактичного контролю позбавлений реального доступу до майна і можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним. За своїм змістом таке становище є фактичною втратою майна для власника та становить втручання у право мирного володіння майном, яке за відсутності правомірної підстави, компенсації та можливості ефективного відновлення порушеного права має оцінюватися як протиправне позбавлення позивача права власності в матеріальному, а не лише формально-реєстраційному значенні.
Таким чином, причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та шкодою позивача полягає у тому, що саме збройна агресія Російської Федерації, встановлення та підтримання нею ефективного контролю над відповідною частиною Донецької області, а також діяльність підконтрольних їй збройних та адміністративних структур унеможливили для позивача доступ до належного йому нерухомого майна, припинили фактичне володіння ним та позбавили позивача можливості використовувати це майно у господарській діяльності. Втрата доступу до майна не є наслідком добровільної поведінки позивача, відчуження майна, припинення права власності чи дій третіх осіб, не пов`язаних із відповідачем; вона є прямим наслідком встановленого режиму фактичного контролю РФ над відповідною територією та атрибутованих їй дій збройних і адміністративних структур.
З огляду на викладене, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію смт Бойківське (до 2016 року - смт Тельманове), Кальміуського району (до 2020 року - Бойківський район; до 2016 року - Тельманівський район), Донецької області позивач фактично втратив можливість володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном і вартість такого майна є сумою шкоди, яку зазнав позивач внаслідок протипарвних дій відповідача.

Щодо розміру шкоди: 
Для встановлення розміру збитків позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтингова компанія «Острів», яке діє на підставі Сертифіката суб`єкта оціночної діяльності №548/21 від 20 липня 2021 року, яким був виготовлений 07 серпня 2024 року Звіт з визначення розміру реальних збитків від втрати майна, що належить ТОВ «ТКЗ «АГРО» та знаходиться за адресою: Донецька область, Кальміуський район, смт Бойківське, провулок Садовий, буд. 4 та 5А станом на 07 квітня 2014 року (далі - Звіт про оцінку).
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі Порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року.
Згідно з пп. 18 п. 2 Порядку визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, - напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.
Основні показники, які оцінюються (зокрема): вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності; вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності; упущена вигода підприємств недержавної форми власності.
Відповідно до п. 5 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії Російської Федерації (додаток до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.
Відповідно до підпунктів 18 і 19 пункту 2 Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року №326 Міністерством економіки України та Фондом державного майна України спільним наказом від 18.10.2022 №3904/1223, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02 грудня 2022 за №1522/38858, затверджено Методику визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності (далі - Методика).
Ця Методика застосовується під час оцінки (визначення розміру) реальних збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям, іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності внаслідок втрати, руйнування або пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації (далі - збройна агресія), оцінки (визначення розміру) упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності зазначеними суб`єктами господарювання, а також оцінки потреб у відновленні майна суб`єктів господарювання.
Ця Методика є обов`язковою для використання під час оцінки збитків, завданих постраждалим внаслідок збройної агресії, проведення судової експертизи (експертного дослідження), пов`язаної з оцінкою збитків, завданих постраждалим внаслідок збройної агресії, та її положення переважають над іншими положеннями нормативно-правових актів, методик, рекомендацій тощо, які регулюють питання визначення розміру збитків, завданих підприємствам, установам, організаціям, іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності. У разі якщо певні питання, пов`язані з оцінкою збитків, не врегульовано цією Методикою, застосовуються інші нормативно-правові акти з питань оцінки майна, що визначені такими згідно із Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», та оціночні процедури, що передбачені міжнародними та національними стандартами оцінки, міжнародною оціночною практикою. Необхідність та доцільність застосування інших нормативно-правових актів з питань оцінки майна обґрунтовуються у звіті про оцінку збитків (висновку експерта).
Ця Методика передбачає механізми оцінки (визначення розміру) збитків, завданих підприємствам, установам, організаціям та іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності внаслідок збройної агресії, оцінки (визначення розміру) упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності зазначеними суб`єктами господарювання, а також оцінки потреб у відновленні майна суб`єктів господарювання станом на дату оцінки, яка є датою не раніше ніж 23 лютого 2022 року. Оцінка (визначення розміру) збитків (упущеної вигоди) станом на дату оцінки, яка передує 23 лютого 2022 року, здійснюється шляхом проведення оцінки згідно з вимогами Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» або судової експертизи (експертного дослідження) згідно із Законом України «Про судову експертизу» з дотриманням методичного регулювання оцінки майна, яке здійснюється національними стандартами оцінки та міжнародними стандартами оцінки, європейськими стандартами оцінки, нормами міжнародної оціночної практики, що склалася, за наявності вихідних даних та інформаційних джерел, необхідних для проведення оцінки (визначення розміру) збитків (абз. 1,3,4 п. 1 розділу І «Основні положення» Методики).
Для цілей цієї Методики за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквіваленті умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки (пункт 9 розділу І «Основні положення» Методики).
Звіт про оцінку містить висновок щодо визначення розміру реальних збитків від втрати майна, що належить ТОВ “ТКЗ “АГРО”, а саме 15 одиниць нерухомого майна, розташованих за адресами: Донецька область, Кальміуський район, смт Бойківське, провулок Садовий, будинки 5 та 5А. Метою оцінки було визначення розміру збитків, понесених позивачем унаслідок втрати контролю над майном, для подання відповідних матеріалів до судових інстанцій, у тому числі міжнародних.
Під час проведення оцінки оцінювач керувався Законом України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні”, Порядком визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326, Методикою визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності, затвердженою наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.2022 №3904/1223, Міжнародними стандартами оцінки, Національним стандартом №1 “Загальні засади оцінки майна і майнових прав”, Національним стандартом №2 “Оцінка нерухомого майна”, а також Методикою експертної грошової оцінки земельних ділянок, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 №1531.
За змістом звіту, об`єктом оцінки були реальні збитки від втрати такого нерухомого майна: адміністративної будівлі з ваговою А-2 площею 345,40 кв. м; навісу для зберігання кукурудзи Б-1 площею 704,50 кв. м; відділу грануляції В-3 площею 186,30 кв. м; цеху силосного корпусу ОКЦ-50 Г-2, Г1-1 площею 1006,10 кв. м; силосного корпусу ОКЦ-50 Д-2 площею 739,60 кв. м; транспортерної галереї Е-1 площею 40,20 кв. м; головного корпусу З-2 площею 1735,10 кв. м; закритої трансформаторної підстанції Ж-1 площею 23,20 кв. м; сараю для сільгоспмашин К-1 площею 189,60 кв. м; гаража Л-1 площею 326,40 кв. м; неопалюваного складу М-1 площею 243,70 кв. м; башти Рожновського Н-1; огорожі №1; замощення - доріг та площадок; а також нежитлової будівлі котельні за адресою провулок Садовий, будинок 5А, площею 126,10 кв. м.
Для визначення розміру реальних збитків від втрати нерухомого майна оцінювач застосував витратний підхід, а саме метод вартості заміщення. Такий підхід обґрунтовано тим, що на дату оцінки був відсутній активний ринок купівлі-продажу або оренди подібного спеціалізованого майна на відповідній території, що унеможливлювало коректне застосування порівняльного чи дохідного підходів. Витратний підхід у цьому випадку дає змогу визначити вартість майна через розрахунок вартості заміщення активу з подібною корисністю з урахуванням фізичного зносу та інших відповідних форм знецінення.
За результатами оцінки розмір реальних збитків від втрати нерухомого майна без урахування майнових прав, пов`язаних із земельними ділянками, визначено у сумі 7 177 748 грн без ПДВ, зокрема: адміністративна будівля з ваговою А-2 – 165 879 грн; навіс для зберігання кукурудзи Б-1 – 88 924 грн; відділ грануляції В-3 – 181 171 грн; цех силосного корпусу ОКЦ-50 Г-2, Г1-1 – 826 278 грн; силосний корпус ОКЦ-50 Д-2 – 406 859 грн; транспортерна галерея Е-1 – 51 962 грн; головний корпус З-2 – 4 560 293 грн; закрита трансформаторна підстанція Ж-1 – 20 226 грн; сарай для сільгоспмашин К-1 – 14 869 грн; гараж Л-1 – 165 436 грн; неопалюваний склад М-1 – 135 248 грн; башта Рожновського Н-1 – 16 152 грн; огорожа №1 – 100 629 грн; замощення – дороги та площадки – 315 910 грн; нежитлова будівля котельні – 127 912 грн.
Окремо у звіті визначено вартість майнових прав, пов`язаних із користуванням земельними ділянками, на яких розташоване належне позивачу нерухоме майно. Зокрема, 14 одиниць нерухомого майна розташовані на земельній ділянці площею 3,5380 га з кадастровим номером 1424855100:01:001:0300, яка відповідно до договору оренди землі від 15.06.2011, укладеного між Тельманівською селищною радою та ТОВ “ТКЗ “АГРО”, була передана позивачу у строкове платне користування строком на 49 років. Вартість майнового права користування цією земельною ділянкою оцінювачем визначено у сумі 3 966 459 грн.
Нежитлова будівля котельні площею 126,10 кв. м, розташована за адресою: Донецька область, Кальміуський район, смт Бойківське, провулок Садовий, будинок 5А, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.09.2012 №458 фактично розміщена на земельній ділянці площею 0,1773 га з кадастровим номером 1424855600:01:001:0119. Оскільки окремого договору оренди цієї земельної ділянки матеріали оцінки не містили, оцінювач врахував функціональний зв`язок цієї земельної ділянки з належним позивачу об`єктом нерухомого майна та положення статті 120 Земельного кодексу України щодо переходу прав на земельну ділянку у зв`язку з набуттям права власності на розміщений на ній об`єкт нерухомості. Вартість майнового права користування цією земельною ділянкою оцінювачем визначено у сумі 198 937 грн.
Суд враховує, що до складу заявлених реальних збитків включено не вартість земельних ділянок як об`єктів права власності, а економічну вартість майнових прав, пов`язаних із користуванням земельними ділянками, на яких розташоване належне позивачу нерухоме майно. Такі майнові права мають самостійну економічну цінність, оскільки забезпечували можливість фактичної експлуатації комплексу нерухомого майна, доступу до будівель, їх обслуговування, використання за функціональним призначенням та здійснення господарської діяльності. Втрата позивачем доступу до нерухомого майна одночасно спричинила втрату практичної можливості реалізовувати пов`язані з ним майнові права користування земельними ділянками.
Отже, включення вартості таких майнових прав до складу реальних збитків не означає стягнення вартості земельних ділянок як речей або визнання за позивачем права власності на них. Таке включення відображає втрату економічної цінності майнового права користування землею, необхідного для нормального володіння, обслуговування та експлуатації належного позивачу нерухомого майна.
У судовому засіданні 27.02.2026 представник Міністерства юстиції України висловила зауваження щодо включення до складу збитків вартості майнових прав, пов`язаних із земельними ділянками. У зв`язку з цим ухвалою від 06.04.2026 суд, керуючись частиною п`ятою статті 98 Господарського процесуального кодексу України, викликав у судове засідання оцінювача ТОВ “Консалтингова компанія “Острів” Петенка Сергія Олександровича для надання пояснень щодо підготовленого звіту.
У судовому засіданні 21.04.2026 оцінювач пояснив, що під час визначення розміру реальних збитків застосовувалась Методика №3904/1223, Національні стандарти оцінки №1 та №2, а для нерухомого майна було застосовано витратний підхід на основі залишкової вартості заміщення. Оцінювач також пояснив, що застосування витратного підходу було зумовлене відсутністю активного ринку купівлі-продажу або оренди подібного спеціалізованого майна на відповідній території. Щодо земельних ділянок оцінювач зазначив, що оцінювалася не земельна ділянка як об`єкт права власності, а економічна вартість майнового права користування земельною ділянкою з урахуванням її довгострокового використання, функціонального зв`язку з нерухомим майном позивача та наявності на ній поліпшень у вигляді належних позивачу будівель і споруд.
Після надання оцінювачем пояснень представники третіх осіб - Міністерства юстиції України та Донецької обласної державної адміністрації, обласної військової адміністрації - додаткових зауважень щодо особливостей застосованої методики оцінки не висловили.
Таким чином, за результатами оцінки загальний розмір реальних збитків від втрати належного позивачу майна складається з вартості нерухомого майна у сумі 7 177 748 грн, вартості майнового права користування земельною ділянкою площею 3,5380 га з кадастровим номером 1424855100:01:001:0300 у сумі 3 966 459 грн та вартості майнового права користування земельною ділянкою площею 0,1773 га з кадастровим номером 1424855600:01:001:0119 у сумі 198 937 грн. Загальна сума реальних збитків становить 11 343 144 грн без ПДВ, що згідно зі звітом еквівалентно 973 579 доларів США або 710 642 євро.
Згідно зі статтями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посиається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вище викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. 

Суд враховує, що відповідно до положень ст. 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно із ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 5 Закону України «Про валюту і валютні операції» гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні.
Відповідно до пункту 9 розділу І «Основні положення» Методики під час оцінки (визначення розміру) реальних збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям, іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності внаслідок втрати, руйнування або пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквіваленті умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки.
Закон України «Про валюту і валютні операції» як спеціальний нормативно-правовий акт у сфері регулювання валютних операцій визначає гривню як єдиний законний платіжний засіб в межах території України, однак не встановлює обов`язку здійснення платежів з території інших країн на територію України в національній валюті.
Згідно із п. 1 ст. 1 вказаного Закону валютна операція - операція, що має хоча б одну з таких ознак:
а) операція, пов`язана з переходом права власності на валютні цінності та (або) права вимоги і пов`язаних з цим зобов`язань, предметом яких є валютні цінності, між резидентами, нерезидентами, а також резидентами і нерезидентами, крім операцій, що здійснюються між резидентами, якщо такими валютними цінностями є національна валюта; б) торгівля валютними цінностями;
в) транскордонний переказ валютних цінностей та транскордонне переміщення валютних цінностей.
Таким чином, операція щодо сплати нерезидентом суми заподіяної шкоди на підставі такого, що набуло законної сили, рішення суду, підпадає під наведені вище ознаки валютної операції. При цьому, відповідно до пп. «ґ» п. 8 ст. 1 вказаного Закону іноземні держави (у тому числі і відповідач) підпадають під ознаки нерезидента. 
Відповідно до ч. 5 ст. 3 вказаного Закону у разі, якщо норма цього Закону чи нормативно-правового акта Національного банку України, виданого на підставі цього Закону, або норми інших нормативно- правових актів Національного банку України допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків резидентів та нерезидентів у сфері здійснення валютних операцій або повноважень органів валютного нагляду, така норма трактується в інтересах резидентів та нерезидентів.
Згідно із ч. 1 ст. 6 наведеного Закону, валютні операції здійснюються без обмежень відповідно до законодавства України, крім випадків, встановлених законами України, що регулюють відносини у сферах забезпечення національної безпеки, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, виконання взятих Україною зобов`язань за міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також випадків запровадження Національним банком України відповідно до цього Закону заходів захисту.
Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. 
У зв`язку із вищезазначеним суд погоджується з твердженням позивача, що стягнення з Російської Федерації на користь позивача збитків в доларах США є найбільш ефективним засобом юридичного захисту його прав.
Отже, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, складається з суми нанесених Російською Федерацією збитків, які визначаються вартістю втраченого нерухомого майна позивача у сумі 973 579 (дев`ятсот сімдесят три тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять) доларів США, що еквівалентно 40 562 027,16 грн за офіційним курсом Національного банку України на дату подання позову.

Щодо судових витрат.
Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно зі ст.4 Закону України “Про судовий збір” судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Позивач звільнений від сплати судового збору в силу приписів п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України “Про судовий збір” за позовом до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Відповідно до ч. 2 ст.129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. При цьому, ч.9 статті визначає, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи, що спір виник з вини відповідача, суд вважає, що судові витрати зі сплати судового збору мають бути покладені повністю на відповідача. 
Статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб на рівні 3028,00 грн.
Разом з цим, згідно змісту ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Отже, стягненню з відповідача до Державного бюджету України підлягає судовий збір у розмірі 847 840,00 грн (1 059 800,00 грн х 0,8), що становить 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб із застосовуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Щодо виконання рішення.
Суд враховує посилання третьої особи на те, що на теперішній час у національному законодавстві відсутній спеціальний завершений механізм фактичного виконання судових рішень про стягнення збитків безпосередньо з Російської Федерації, завданих унаслідок її збройної агресії проти України. Суд також бере до уваги, що на міжнародному рівні створено Реєстр збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України, а також формується міжнародний компенсаційний механізм, спрямований на фіксацію заяв про шкоду, втрати та збитки і подальше забезпечення компенсації постраждалим особам. Водночас такий компенсаційний механізм за своєю правовою природою не є тотожним механізму примусового виконання судового рішення у конкретній справі про стягнення збитків, оскільки має інше функціональне призначення: документування шкоди, розгляд заяв та створення передумов для майбутньої компенсації, а не заміну судового розгляду спору про право. Офіційні матеріали щодо Реєстру збитків прямо визначають його як перший крок до створення механізму компенсації, а не як орган, що самостійно визначає розмір збитків чи призначає компенсацію. 
Відсутність на момент розгляду справи спеціального або повністю врегульованого механізму фактичного виконання судового рішення щодо Російської Федерації не впливає на наявність у позивача матеріального права на відшкодування шкоди та процесуального права на судовий захист. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи захищаються судом, а згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання, при цьому держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідні положення кореспондують із завданням господарського судочинства, визначеним статтею 2 Господарського процесуального кодексу України - справедливим, неупередженим і своєчасним вирішенням спорів з метою ефективного захисту порушених прав та законних інтересів осіб. 
Позивач у цій справі реалізував право на звернення до суду та обрав саме судовий спосіб захисту – стягнення майнової шкоди з Російської Федерації. Відповідно до статті 5 Господарського процесуального кодексу України господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором, а у випадку, якщо закон або договір не визначає ефективного способу захисту порушеного права, суд відповідно до викладеної у позові вимоги може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Крім того, відповідно до статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в межах заявлених вимог, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, обрання позивачем саме такого способу захисту відповідає принципу диспозитивності господарського судочинства. 
Суд також враховує, що позивач, обираючи зазначений спосіб захисту, усвідомлює ризики, пов`язані з відсутністю на теперішній час спеціального механізму фактичного виконання рішення суду щодо Російської Федерації. Однак ці ризики належать до стадії виконання судового рішення і не можуть підміняти собою вирішення спору по суті, встановлення факту порушення права, наявності шкоди, причинного зв`язку та обов`язку відповідача її відшкодувати. Закон України «Про виконавче провадження» визначає виконання судового рішення як окрему стадію, що здійснюється на підставі відповідних виконавчих документів, зокрема наказів, які видаються судами у передбачених законом випадках. 
Таким чином, створення міжнародного Реєстру збитків, наявність національних реєстрових механізмів фіксації шкоди, а також формування майбутнього компенсаційного механізму не позбавляють позивача права на судовий захист і не виключають можливості ухвалення судового рішення про стягнення шкоди з відповідача. Такі механізми можуть мати самостійне значення для документування шкоди, подання заяв про компенсацію або подальшого фактичного відшкодування збитків, однак вони не є процесуальною перешкодою для розгляду цієї справи по суті та не скасовують права позивача на обраний ним судовий спосіб захисту. Суд, вирішуючи спір, керується положеннями Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, нормами матеріального права про відшкодування шкоди, а також враховує правові висновки Верховного Суду щодо можливості розгляду судами України справ про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації, без застосування до неї судового імунітету.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 12, 13, 73, 74, 76, 80, 86, 91, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Тельманівський комбікормовий завод “АГРО”, до відповідача Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації, за участю Міністерства юстиції України, м.Київ, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, за участю Донецької обласної державної адміністрації, обласної військової адміністрації, м.Краматорськ, Донецька область, у якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, про відшкодування майнової шкоди у розмірі 973579 доларів США, – задовольнити. 
Стягнути з Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (адреса: 125993, ГСП-3, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Дмитрівка, б.15а) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Тельманівський комбікормовий завод “АГРО” (14005, Чернігівська обл., місто Чернігів, вул. Київська, будинок 11, поверх 7; код ЄДРПОУ 36479989) 973 579 (дев`ятсот сімдесят три тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять) доларів США, що еквівалентно 40 562 027,16 грн за курсом Національного банку України на дату подання позову.
Стягнути з Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (адреса: 125993, ГСП-3, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Дмитрівка, б.15а) в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 847 840,00 грн.
Видати накази після набрання рішенням законної сили.
В судовому засіданні 05.05.2026 проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення. 
Повний текст рішення складено та підписано 01.06.2026. 
Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.
Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://dn.arbitr.gov.ua.

Суддя К.С. Харакоз