Справа № 183/1992/26
№ 2/183/966/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Парфьонова Д. О., за участі секретаря судового засідання Моісєєва К. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області про:
- визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з: 1-ї кімнати – 15,2 кв. м, 2-ї кімнати – 12,4 кв. м, кухні – 7,0 кв. м, ванної кімнати – 2,6 кв. м, туалету – 1,2 кв. м, коридору – 7,3 кв. м, кладовки – 0,8 кв. м, лоджії – 1,8 кв. м. Загальна площа квартири – 48,3 кв.м, житлова площа – 27,6 кв. м,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі – позивач-1) та ОСОБА_2 (надалі – позивач-2) звернулись до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної Розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Самарівському (Новомосковському) міськрайонному суду Дніпропетровської області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 липня 1983 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що Сєвєродонецьким міським ЗАГС було складено відповідний актовий запис про шлюб № 561. На підставі реєстраційного посвідчення, виданого Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 48, 3 кв. м, житловою площею 27,6 кв. м, на праві особистої власності на підставі довідки ОЖБК № 193 від 16 вересня 1993 року про виплату за квартиру, зареєстрована за ОСОБА_1 , записане 05 квітня 1994 року в реєстрову книгу № 22 за реєстровим № 638. Право власності на вищевказану квартиру набувалось ОСОБА_1 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 та на момент дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, затверджений Законом № 2006-VII від 20 червня 1969 року.
Після початку повномасштабного вторгнення військами країни-агресора через тимчасову окупацію міста Сіверськодонецька Луганської області позивачі були вимушені евакуюватись із зазначеного населеного пункту. Будучи потенційними отримувачами компенсації для відновлення своєї квартири, пошкодженої внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією російської федерації, та виконуючи встановлені нормативно-правовими актами умови для отримання компенсації, ОСОБА_1 звернулася з заявою про державну реєстрацію прав на спірну квартиру до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, надавши оригінал правовстановлюючого документу на квартиру. Рішенням державного реєстратора № 79194855 від 30 травня 2025 року було відмовлено в проведенні реєстраційних дій з огляду на те, що державним реєстратором не отримано відповідь на сформований запит від компетентного органу, що проводив державну реєстрацію прав до 2013 року. Крім вказаного, відповідно до листа Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області № 141ВС/ЗГ від 08 серпня 2025 року вбачається, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігались в архіві комунального підприємства Сіверськодонецьке БТІ на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади є тимчасово окупованою російською федерацією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01 січня 2013 року прав власності, що зберігались в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається за можливе
Враховуючи відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення невизнаного права власності на квартиру, позивачі звернулися до суду з цим позовом у порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України.
Постановленою суддею ухвалою від 06 березня 2026 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від позивачів витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали або нотаріально посвідчені копії доказів, доданих у копіях до позову.
20 травня 2026 року на виконання ухвали до суду надійшли нотаріально засвідчені копії доказів.
Постановленою судом ухвалою від 20 травня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 
В судове засідання позивачі не з`явилися, представник позивачів надала заяву про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог. 
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечив.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши доводи позовної заяви, перевіривши їх наданими доказами, висновує таке.
09 липня 1983 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що Сєвєродонецьким міським ЗАГС вчинено актовий запис № 561, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 09 липня 1983 року Сєвєродонецьким міським ЗАГС Луганської області /а.с.18/.
Згідно з паспортом громадянки України серії НОМЕР_2 – позивача-1, копію якого надано суду, з 09 березня 1989 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 /а.с.10-11/.
Реєстраційним посвідченням, виданим Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації, оригінал якого оглянутий судом у судовому засіданні та копію якого долучено /а.с.19/ посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 , кооператив ОЖБК, загальною площею 48,3 кв. м, житловою площею 27,6 кв. м, зареєстрована за ОСОБА_1 на праві особистої власності на підставі довідки ОЖБК № 193 від 16 вересня 1993 року про виплату за квартиру. Вказане посвідчення зареєстроване в реєстрову книгу за № 22 за реєстровим № 638 /а.с.19/ та містить печатку БТІ м. Сєвєвродонецька фіолетового кольору, написи та підписи посадової особи виконані ручкою синього кольору.
05 квітня 1994 року Сєвєродонецьким БТІ складений технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , наданий суду в оригіналі для огляду та в копії для долучення до справи /а.с.20-21/ який затверджений керівником БТІ, містить відомості про власника – ОСОБА_1 , правовстановлюючий документ – реєстраційне посвідчення від 05 квітня 1994 року, технічні характеристики нерухомого майна, підписи посадових та службових осіб та печатку підприємства.
Згідно з наданою суду для огляду в оригіналі будинковою книгою для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_2 , та копію якої долучено до справи /а.с.22-24/, окрім іншого, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 09 березня 1989 року зареєстровані в будинку, ОСОБА_2 знятий з реєстраційного обліку 07 травня 2015 року. Домова книга містить відомості про її скріплення керівником ВДІРФО Сєвєродонецького РВ УМВС України 23 червня 2006 року, штамп та печатку Сєвєродонецького БТІ від 22 липня 1996 року та підпис посадової особи з реєстраційним посвідченням, згідно з яким за матеріалами інвентаризації площа квартири складає 27,6 кв. м, на підставі реєстраційного свідоцтва перебуває у користування ОСОБА_1 
09 січня 1996 року ОЖБК для пред`явлення БТІ видано ОСОБА_1 довідку № 9, оригінал якої оглянутий судом у судовому засіданні, згідно з якою вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на 01 квітня 1992 року у розмірі 6 910 руб 04 коп виплачена повністю. Вказана довідка містить печатку ОЖБК синього кольору, написи та підписи посадової особи виконані ручкою синього кольору.
Згідно з паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 – позивача-2, копію якого надано суду, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 07 травня 2015 року /а.с.14-15/.
Відповідно до довідок від 14 квітня 2025 року № 1203-5003656877 та № 1203-5003656905 позивачі зареєстрували з 14 квітня 2025 року місце перебування за адресою: АДРЕСА_4 /а.с.13, 17/.
15 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернулася з заявою № 66405335 про державну реєстрацію прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області /а.с.25/.
Рішенням державного реєстратора № 78483830 від 18 квітня 2025 року заяву позивача зупинено до усунення обставин – надання відповіді на запит державного реєстратора про відомості щодо зареєстрованого до 01 січня 2013 року права власності на нерухоме майно /а.с.26/.
Рішенням державного реєстратора № 79194855 від 30 травня 2025 року відмовлено в проведенні реєстраційних дій з огляду на те, що державним реєстратором не отримано відповідь на сформований запит від компетентного органу, що проводив державну реєстрацію прав до 2013 року /а.с.27/.
Відповідно до листа Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області від 08 червня 2025 року № 141ВС/ЗГ інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігались в архіві комунального підприємства Сіверськодонецьке БТІ на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади є тимчасово окупованою російською федерацією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01 січня 2013 року прав власності, що зберігались в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається за можливе /а.с.28/.
Відсутність зареєстрованого права власності на вищевказане нерухоме майно також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30 січня 2026 року /а.с.31/.
Розпорядженням начальника Сєвєродонецької міської військової адміністрації від 19 січня 2024 року № 47ВА у місті Сєвєродонецьку вулицю Гагаріна перейменована на вулицю Богдана Хмельницького /а.с.29-30/.
Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк.
Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачам майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності.
Вирішуючи позов, суд ураховує таке.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділу); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо.
Позивач-1 має документ, що засвідчує її право власності (реєстраційне посвідчення), докази реєстрації права відповідним органом (технічний паспорт, реєстраційний напис БТІ у будинковій книзі). 
Разом із тим, Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Так, згідно зі ст. 141 ЖК України у редакції, чинній на 1994 рік, особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім`ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу. 
За ст. 15 Закону України «Про власність», чинного на 30 січня 1994 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
До 19 січня 1996 року діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена наказом Мінкомунгоспу від 31 січня 1966 року, п. 23 якого передбачав, що 23. на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою. Якщо на документі про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Установі, підприємству або організації про проведену реєстрацію бюро технічної інвентаризації видає реєстраційне посвідчення. Після проведення первинної реєстрації будинків та домоволодінь, бюро технічної інвентаризації повинно вести реєстрацію всіх змін в правовому стані будинків або домоволодінь (п.31). Послідуюча реєстрація переходу права власності від одних установ, підприємств, організацій та громадян до других провадиться на підставі документів, оформлених у встановленому законом порядку (п.32). Бюро технічної інвентаризації на документах, пред`явлених до реєстрації, які свідчать про перехід права власності на будинок або домоволодіння, проставляє реєстраційний напис за встановленою формою без складання висновку про реєстрацію (п.33). Зміни в правовому стані повинні бути внесені в реєстрову книгу з посиланням на документ, на підставі якого ці зміни записані (п.34).
Також, до 24 травня 2001 року порядок складання та видачі технічного паспорта на будинок регулювався Інструкцією про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової документації, затвердженої Наказом статистичного управління СРСР від 15 липня 1985 року № 380, згідно з п. 2.1 якого, головними документами, які встановлюють право власності на будівлі є, в тому числі, реєстраційні посвідчення комунальних органів. Вказана інструкція втратила чинність на території України на підставі Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127.
Позивачем-1 право власності набуте у 1994 році. Надане позивачем-1 Реєстраційне посвідчення, видане комунальним органом, який здійснював видачу документів, що посвідчують право власності – Сєвєродонецьким БТІ, з відповідними відмітками про реєстрацію права власності в ній, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації квартири. Саме лише відсутність свідоцтва про право власності, за умови наявності реєстраційного посвідчення та даних технічного паспорта, виданого органом, яким проведено запис на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах) не може бути підставою для заперечення державою права, набутого відповідно до норм діючого на час набуття законодавства та пов`язаного з реалізацією права члена житлового будівельного кооперативу.
Вирішуючи вимоги позову про належність майна до власності позивачів, суд ураховує таке.
Згідно зі ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент реєстрації та набуття ОСОБА_1 права на нерухоме майно, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
За ст. 146 ЖК України в редакції на момент набуття права власності, поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду.
При розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. 
Таким чином, оскільки право власності на майно виникло під час перебування позивачів у шлюбі, підставою набуття права є сплата внесків членом ЖБК, позивачі наполягають на тому, що квартира є спільною сумісною власністю, не вимагають виділу часток, позивач-1, за якою зареєстроване право власності, наполягає на задоволенні позову та визнанні за позивачем-2 права спільної власності, суд висновує, що вказане майно є спільною сумісною власністю позивачів.
Також суд ураховує, що заявлені позовні вимоги та їх обґрунтування, підстави звернення до суду, пов`язані з фактичним невизнанням державою права власності через неможливість отримання державним реєстратором підтвердження від органу, який здійснював державну реєстрацію, свідчать про обрання позивачами ефективного способу захисту їх прав, який не вимагає повторного звернення позивача-2 з окремим позовом до суду після визнання такого права за позивачем-2, з позовом про поділ майна подружжя. При цьому, відповідно до п. 10 ст. 38 Закону України «Про органи місцевого самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать централізоване тимчасове зберігання архівних документів, нагромаджених у процесі документування службових, трудових або інших правовідносин юридичних і фізичних осіб на відповідній території, та інших архівних документів, що не належать до Національного архівного фонду. Також відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЖК України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад у межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими актами законодавства України, на території району, міста, району в місті здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30). Відтак, позивачами, з урахуванням п. 1 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» обрано належного відповідача, яким є Сєвєродонецька міська військова адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області
Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачами доведено їх право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача-1 на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивачі не можуть розпоряджатися своїм майном, що порушує їх права власності, відповідачем з незалежних від нього причин, однак не забезпечено збереження інформації про право власності на житловий фонд у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 223, 263-265, 282 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – задовольнити повністю. 
Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,3 кв. м, житловою площею 27,6 кв.м.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення
Повне судове рішення складене та підписане 22 травня 2026 року.

Учасники справи:
позивач-1 – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; фактично проживає, як ВПО, за адресою:   АДРЕСА_4 ;
позивач-2 – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ; фактично проживає, як ВПО, за адресою: АДРЕСА_4 ;
відповідач – Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, код в ЄДРПОУ 44083662; місцезнаходження за адресою: Луганська обл., м. Сіверськодонецьк, б-р Незалежності України, буд. 32.

Суддя         Д. О. Парфьонов