ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ 

майдан Путятинський, 3/65, м. Житомир, 10002, тел. (0412) 48 16 20,
e-mail: inbox@zt.arbitr.gov.ua, web: https://zt.arbitr.gov.ua,
код ЄДРПОУ 03499916 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 р. 	м. Житомир 	Справа № 906/1031/25 	

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Давидюка В.К. 
секретар судового засідання: Фісунов І.В.
за участю представників сторін:
прокурор Королюк С.М. - посвідчення № 085331 від 27.04.2026
від позивача Бовсуновська М.О. - довіреність №33 від 06.01.2026
від відповідача Хільчевський С.О. - ордер серії АМ №1151098 від 01.09.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу
за позовом Керівник Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі 
до Фізична особа-підприємець Пайцун Володимир Федорович 
про стягнення 1 374 154,25 грн 

Процесуальні дії у справі.
Керівник Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Лугинської селищної ради Житомирської області звернувся до суду з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Пайцуна Володимира Федоровича 1 374 154,25 грн безпідставно збережених коштів.
Ухвалою від 18.08.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.
01.09.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України (а.с. 48-52).
06.10.2025 від представника відповідача через систему "Електронний суд" надійшло клопотання про долучення доказів.
07.10.2025 від Керівника Коростенської окружної прокуратури через систему "Електронний суд" надійшли наступні документи:
- заперечення на клопотання про закриття провадження (а.с. 97-101, 116-122);
- відповідь на відзив представника відповідача (а.с. 107-112).
Розгляд справи №906/1031/25, призначеної на 07.10.2025 об 11:00, не здійснювався, оскільки 07.10.2025 у Житомирській області оголошено сигнал "Повітряна тривога".
Ухвалою від 07.10.2025 суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та призначив судове засідання на 27.11.2025.
Ухвалами від 27.11.2025 та від 22.12.2025 суд продовжував строк підготовчого провадження на підставі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод та відкладав підготовче засідання.
17.12.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду (а.с. 139).
22.01.2026 та 29.01.2026 від Коростенської окружної прокуратури надішли письмові заперечення (а.с. 162-179).
30.01.2029 від позивача надійшли письмові пояснення з додатками (а.с. 187-194). 
03.02.2026 від відповідача надійшли додаткові пояснення з додатками (а.с. 195-199).
Ухвалами від 05.02.2026 суд закрив підготовче провадження та призначив справу №906/1031/25 до судового розгляду по суті на 16.03.2026. Також суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача від 01.09.2025 про закриття провадження у справі №906/1031/25 та відмовив у задоволенні заяви відповідача від 16.12.2025 про залишення позову без розгляду у справі.
Ухвалою від 16.03.2026 суд оголосив перерву у судовому засіданні до 07.04.2026.
У судовому засіданні 30.04.2026 суд закінчив дослідження доказів та відклав розгляд справи на 30.04.2026, з метою надання сторонам часу для підготовки до судових дебатів.
20.04.2026 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 233-244).
Прокурор та представник позивача просили задовольнити позовну заяву. Також прокурор надала усні пояснення по справі.
Представник відповідача та відповідач просили суд відмовити у задоволенні позовної заяви. Також представник відповідача надав усні пояснення по справі.
У судовому засіданні 30.04.2026 суд оголосив перерву для прийняття судового рішення до 06.05.2026.
У судовому засіданні 06.05.2026 суд оголосив скорочений текст рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.
Обгрунтовуючи позовні вимоги прокурор вказав, що відповідач 04.08.2016 набув право власності на нерухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 1822855101:02:001:0031, загальною площею 0,4679 га, що розташована за адресою: Житомирська обл., Лугинський р-н, смт. Лугини, вул. Набережна, буд. 1/6г, та перебуває у комунальній власності Лугинської селищної ради. Оскільки користування земельною ділянкою здійснюється без правовстановлюючих документів та сплати орендної плати, прокурором заявлено позов про стягнення з відповідача 1 374 154,25 грн безпідставно збережених коштів на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.
Лугинська селищна рада у заяві від 30.01.2026 пояснила, що самостійно позов подати не мала можливості, оскільки розмір судового збору у спірних правовідносинах складає понад 20тис. грн, яка для селищної ради є значною, вільні кошти у місцевому бюджеті відсутні. Пояснила, що для розрахунку безпідставно збережених коштів взято витяги про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки із технічної документації, яка була затверджена рішенням Лугинської селищної ради№176 від 12.07.2016 та введена в дію 01.01.2017 і є чинною до затвердження та введення в дію нової НГО. Розрахунок НГО для попередніх років проведено шляхом зменшення (ділення) НГО за 2024 рік на коефіцієнт індексації, який діяв у попередньому році. Разом з тим, ставка орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 12% визначена з урахуванням ставок, діючих у період з 2017 по 2025 роки, договорів оренди землі з аналогічним цільовим призначенням (а.с. 187-189).
Відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с. 48-52) позовні вимоги заперечив. Пояснив, що за умовами договору купівлі-продажу приміщення, земельна ділянка, на якій було розташовано майно, належала продавцю - Лугинському РСТ на підставі договору оренди землі від 24.05.2016. Пояснив, що вподальшому вказаний договір оренди землі сторони розірвали на підставі додаткової угоди від 22.08.2016. Відповідач вважає додаткову угоду про розірвання договору оренди землі нікчемною, оскільки за умовами ст. 120, 125, 126, ч. 3 ст. 7 ЗУ "Про оренду землі", право оренди за вказаним договором перейшло до ОСОБА_1 як нового власника. За вказаних обставин, відповідач вважає, що застосування конструкції повернення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати є неможливим до відносин між сторонами (у період з 04.08.2016 по 04.08.2021), тому у задоволенні позову слід відмовити. Також звернув увагу, що прокурором не надано витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за 2017-2023 роки, а лише за 2024 та 2025, що позбавляє можливості перевірити розрахунок позовних вимог. Також відповідач заперечив щодо застосованої прокурором ставки орендної плати у розмірі 12%.

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором у даній справі.
Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18).
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Наведені висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20.
Отже, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі відповідного уповноваженого органу, прокурор не замінює цей орган у судовому процесі, однак і не виконує функцію його представництва, оскільки представляє державу та є окремим самостійним суб`єктом звернення.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №906/982/19.
Суд зазначає, що у цьому спорі прокурор здійснює представництво інтересів Лугинської селищної ради з огляду на таке.
Згідно із ст. 6 Закону України "Про місцеве самоврядування", первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій повноважень є територіальна громада села, селища, міста.
Відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Відповідно до п. а ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, і відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Отже, Лугинська селищна рада є органом місцевого самоврядування, до компетенції якого у відповідності до ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 12 Земельного кодексу України віднесені повноваження щодо розпорядження землями комунальної власності.
З огляду на зазначене, Лугинська селищна рада як власник земельної ділянки є уповноваженим органом на здійснення відповідних повноважень з метою захисту інтересів територіальної громади, а тому визначена позивачем у справі.
Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2019 року у справі № 915/20/18 визначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також й у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не має загальнодержавного характеру, але спрямоване на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 914/225/18.
З матеріалів справ вбачається, що 11.07.2025 Коростенська окружна прокуратура направила Лугинській селищній раді повідомлення в порядку ст. 23 Закону "Про прокуратуру" (а.с. 28-31).
У відповідь на вказане повідомлення Лугинська селищна рада листом від 28.07.2025 повідомила Коростенську окружну прокуратуру про те, що неодноразово направляла ОСОБА_1 листи-претензії, про необхідність укладання договорів оренди на земельні ділянки, які ним фактично використовуються (а.с. 32).
Водночас, починаючи з 2017 року Лугинська селищна рада з відповідним позовом до суду не зверталася.
Таким чином, з огляду на бездіяльність компетентного органу Лугинської селищної ради щодо захисту порушених інтересів громади, Суд дійшов висновку, що прокурор належним чином підтвердив наявність передбачених законом підстав для представництва інтересів держави в цій справі.
Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права, застосовані судом та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду. 
За умовами частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.
Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України реалізується через право постійного користування або право оренди.
Частиною першою статті 93 і статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).
Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 Земельного кодексу України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
При цьому законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.
Водночас згідно зі статтями 122 - 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату - платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону України "Про оренду землі".
Водночас Земельний кодекс України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20
Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України, статті 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 та № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17 та у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 Верховний Суд зазначив, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Суд встановив, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Пайцун Володимир Федорович є власником нежитлової будівлі (склад продтоварів) загальною площею 630,8кв.м. Право приватної власності зареєстровано 04.08.2016 (а.с. 16-17).
Підставою набуття права власності є договір купівлі-продажу №100 від 04.08.2016 (а.с. 64-65).
Вказана будівля знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 1822855101:02:001:0031, загальною площею 0,4679 га, що розташована за адресою: Житомирська обл., Лугинський р-н, смт. Лугини, вул. Набережна, буд. 1/6г, та перебуває у комунальній власності Лугинської селищної ради (а.с. 18-19).
Відповідач як власник об`єкта нерухомого майна, зокрема, у період з 04.04.2017 по 01.06.2025 користувався земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування нею, відтак ФОП Пайцун В.Ф. є фактичним користувачем спірної земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
Встановлений судом факт фактичного користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності без оформлення права користування та без сплати орендної, свідчить про збереження відповідачем грошових коштів за рахунок власника земельної ділянки.

Оцінюючи розрахунок заявлених вимог, суд виходить з такого.
За розрахунком прокурора, за період з 04.04.2017 по 01.06.2025 розмір безпідставно збережених коштів складає 1 374 154,25 грн. Ставка орендної плати визначена відповідно до ставок діючих договорів оренди земельних ділянок на території громади з аналогічним цільовим призначенням (код КВЦПЗ 03.07. - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі) з урахуванням вимог Закону України "Про захист економічної конкуренції. При цьому, прокурором застосовано 12% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки у відповідному році (а.с. 23).
Суд не погоджується з вищевказаним розрахунком виходячи з такого.
Відповідно до підпунктів 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області; не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі № 646/4738/19 викладено правову позицію, згідно з якою відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати застосовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Пунктом 3 частини 1 статті 13, частини 1 статті 18 Закону України "Про оцінку земель" встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.
Статтею 23 Закону України "Про оцінку земель" визначено порядок затвердження технічної документації з оцінки земель. Частинами першою, третьою та четвертою цієї статті передбачено, що технічна документація з бонітування ґрунтів та нормативної грошової оцінки земельних ділянок затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Протягом місяця з дня надходження технічної документації з бонітування ґрунтів, нормативної грошової оцінки відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає та приймає рішення про затвердження або відмову в затвердженні такої технічної документації. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру. Рішення рад, зазначених у цій статті, щодо технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок набирають чинності у строки, встановлені відповідно до пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України.
Для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства (п. 289.1 ст. 289 ПК України).
Оскільки витяги про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу здійснюється автоматично в режимі реального часу, прокурор надав до матеріалів справи витяги про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки за 2024 та 2025 роки (а.с. 24, 25).
Для визначення нормативно-грошової оцінки за попередні роки суд встановив, що відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2024 № 6-28-0.222-323/2-23 на виконання статті 289 Податкового кодексу України Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру повідомила про значення коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 1996-2023 роки. Так, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 2017 рік складав 1,0, за 2018 рік - 1,0, за 2019 рік - 1,0, за 2020 рік - 1,0, за 2021 рік - 1.1, за 2022 рік - 1.15 та за 2023 рік 1,051.
За вказаного, за розрахунком суду, нормативно-грошова оцінка, з урахуванням встановлених коефіцієнтів (індексів інфляції) складає: 
за 2025 рік - 1 786317,70 грн (а.с. 25);
за 2024 рік - 1 594 926,51 грн (а.с. 24);
за 2023 рік - 1 517 532,36 грн (1594926,51грн/1,051);
за 2022 рік - 1 319 593,36грн (1 517 532,36грн/1,15);
за 2021 рік - 1 199 630,33 грн (1 319 593,36грн/1,1);
за 2020-2017 роки - 1 199 630,33грн (1 199 630,33грн / 1,0).
Також суд, під час розгляду справи встановив, що Лугинська селищна рада не приймала рішення та не встановлювала ставки плати за землю за договорами оренди землі на території Лугинської селищної ради.
Водночас, за змістом статті 69 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.
Відповідно до пункту 8.3 статті 8 Податкового кодексу України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Відповідно до пункту 10.2-1 ст.10 Податкового кодексу України місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю, крім земельного податку за лісові землі.
Відповідно підпункту 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належить прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.
Отже, ставка податку (орендної плати за землю) належить до обов`язкових елементів податку (орендної плати за землю).
Згідно із підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
У разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів, сільська, селищна, міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів (підпункт 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).
Отже, рішення, зокрема, щодо затвердження ставок орендної плати за земельні ділянки має бути оприлюдненим органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.
Всупереч наведеному, Лугинська селищна рада ставок плати за землю за договорами оренди землі на території Лугинської селищної ради не приймала.
Суд встановив, що в п. 1.2. договору купівлі-продажу 04.08.2016 вказано, що нежитлова будівля (склад продтоварів), що відчужується за цим договором, розташована на земельній ділянці площею 0,4679 га, кадастровий номер 1822855101:02:001:0031, які знаходиться у користуванні продавця - Лугинського районного споживчого товариства (а.с. 64-65).
У матеріалах справи міститься договір оренди землі від 24.05.2016, який укладений між Лугинською селищною радою (орендодавець) та Лугинським районним споживчим товариством (орендар), за умовами якого орендодавцем, на підставі рішення 27 сесії 6 скликання Лугинської селищної ради №601 від 23.07.2013 року, надав у користування орендарю земельну ділянку (землі житлової та громадської забудови) з кадастровим номером 1822855101:02:001:0031, площею 0,4679га. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 1087757,28грн. Договір укладено строком на 5 (п`ять) років.
Також визначено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3% від нормативної грошової оцінки, що становить 32632,71грн у рік. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.
24.05.2016 Лугинською селищною радою та Лугинським районним споживчим товариством підписано акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду (а.с. 68).
22.08.2016 між Лугинською селищною радою та Лугинським районним споживчим товариством підписано додаткову угоду до договору оренди землі, у якій сторони дійшли згоди розірвати договір оренди землі (а.с. 69).
Суд враховує, що відповідно до приписів ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу, до особи, яка набула право власності на нерухомість, переходить право користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена, на тих самих умовах, що були у попереднього власника.
Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (див. пункти 8.16 і 8.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).
Як встановлено судом, відповідач право користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1822855101:02:001:0031, площею 0,4679га не оформив.
При цьому слід зазначити, що як встановлено судом та свідчать матеріали справи, Лугинська селищна рада з відповідною пропозицію щодо укладення договору оренди до відповідача не зверталася.
Після звернення прокурора з даним позовом до суду (08.08.2025) Лугинська селищна рада 29.08.2025 прийняла рішення №1646 від 29.08.2025 "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється з метою передачі в оренду земельних ділянок комунальної власності. Відповідно до вказаного рішення змінено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 1822855101:02:001:0031, площею 0,4679га, з "для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, код КВЦПЗ - 03.07" у землі "для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, код КВЦПЗ - 03.15", що розташована по вул. Набережна, 1/6-Г, селище Лугини, Коростенського району Житомирської області (а.с. 180 (на звороті) - 181).
Також зазначеним рішенням вирішено передати в користування на умовах оренди, із земель комунальної власності селищної ради, ФОП Пайцуну Валодимиру Федоровичу, земельну ділянку з кадастровим номером 1822855101:02:001:0031, площею 0,4679га (п. 5 рішення).
До матеріалів справи додано копію укладеного сторонами - Лугинською селищною радою (орендодавець) та ФОП Пайцуном В.Ф. (орендар) №20 від 03.11.2025, яким встановлено термін дії права оренди - 3 роки та орендну плату у розмірі 6% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 181 (на звороті)-182).
Оскільки на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна (04.08.2016) діяв договір оренди землі від 24.05.2016, яким для попереднього користувача (Лугинського РСТ) встановлено орендну плату за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1822855101:02:001:0031, площею 0,4679га у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки, а додаткового рішення на час звернення прокурора до суду Лугинською селищною радою не прийнято, суд дійшов висновку про застосування у даному спорі ставки земельного податку у розмірі 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки у відповідному році.
Здійснивши перерахунок, суд встановив, що розмір безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1822855101:02:001:0031, площею 0,4679га, за період з 04.04.2017 по 01.06.2025 (ставка 3%) складає 326 065,31 грн, а саме: 
за 2025 рік (01.01.202-01.06.2025 (5міс.)= 1 786 317,70грн (нормативно-грошова оцінка за 2025) х 3%:12 міс.+8931,59грн х 5міс. = 22 328,97грн; 
за 2024 рік - 1 594 926,51 грн (нормативно-грошова оцінка за 2024р.) х 3%= 47 847,80 грн; 
за 2023 рік -1 517 532, 36грн (нормативно-грошова оцінка за 2023р.) х 3% = 45 525,97 грн;
за 2022 рік - 1 319 593,36 грн (нормативно-грошова оцінка за 2022р.) х 3% = 39587,80 грн;
за 2021 рік - 1 199 630,32 грн (нормативно-грошова оцінка за 2021р.) х 3% = 35 988,91 грн;
за 2020 рік - 1 199 630,32 грн грн (нормативно-грошова оцінка за 2020) х 3% = 35 988,91 грн;
за 2019 рік - 1 199 630,32 грн грн (нормативно-грошова оцінка за 2019) х 3% = 35 988,91 грн;
за 2018 рік - 1 199 630,32 грн (нормативно-грошова оцінка за 2018) х 3% = 35988,91 грн;
за 2017 рік - 1 199 630,32 грн (нормативно-грошова оцінка за 2017) х 3% = 26819,14грн. (за період з 04.04.2017 по 31.12.2027 (272 дні) - 53638,27 грн (26819,14:365=98,60грн за 1 день ( 272 дні х 98,60 = 26 819,14грн).
Згідно з вимогами статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на встановлені обставини, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 326 065,31грн безпідставно збережених коштів.

Судові витрати. 
Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За вказаного, судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст.123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до правил частини 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України) разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 165 ГПК України, очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 61 500,00грн (а.с. 48-52).
Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Ухвалою від 07.04.2026 суд призначив судові дебати на 30.04.2026.
20.04.2026 (до закінчення судових дебатів) представник відповідача подав клопотання про стягнення з Лугинської селищної ради 61 500,00 грн витрат на правничу допомогу. До заяви додано ордер, договір, акт виконаних робіт та платіжні інструкції (а.с. 233-235).
Заперечень чи заяви про зменшення витрат на правничу допомогу від прокурора та позивача не надходило.
За приписами ст.126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
3. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Положеннями п.3 ч.1 ст.3, ст.6 ЦК України закріплено принцип свободи договору.
Матеріалами справи підтверджено, що представництво відповідача у даній справі здійснювалось адвокатом Хільчевським Сергієм Олександровичем (ордер серії АМ №1151098).
Суд встановив, що 20.08.2025 між ФОП Пайцуном В.Ф. (клієнт) та Адвокатським бюро "Хільчевський" (виконавець) було укладено договір на надання правової допомоги (а.с. 239-241).
Згідно з п. 1.1. договору клієнт доручає, а Адвокатське бюро, відповідно до чинного законодавства України, приймає на себе зобов`язання в якості правової допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси клієнта в обсязі та на умовах, встановлених цим договором та за домовленістю сторін.
Відповідно до п. 2.1.5. договору клієнт забезпечує захист прав та охоронюваних законом інтересів клієнта під час розгляду цивільних, господарських, адміністративних та інших справ у загальних, спеціалізованих, третейських, інших судах України, створених відповідно до законодавства.
За умовами абз.2 п. 4.2. договору розмір гонорару за надання правової допомоги, передбаченої п. 2.1.5., 2.1.6. цього договору у справах (спорах), що мають майновий характер, встановлюються в розмірі 61 500,00гривень у разі не досягнення мирової угоди в процесі розгляду справи та прийняття судового рішення у справі.
Остаточний розрахунок між сторонами має бути проведений не пізніше 7 (семи) календарних днів, з моменту надання Адвокатським бюро актів про надання правової допомоги (п. 4.2.2.).
Суми гонорару зазначаються Адвокатським бюро в актах про надання правової допомоги, які формуються ним в міру необхідності та вручаються безпосередньо клієнту (уповноваженій особі клієнта) або направляються засобами поштового чи комунікаційного зв`язку за його місцезнаходженням (п. 4.3.)
08.04.2026 між клієнтом та виконавцем було складено акт про надання послуг до договору про надання правничої допомоги від 20.08.2025 (а.с. 242), які складаються з:
1. Ознайомлення з матеріалами справи, аналіз судової практики та визначення правової позиції - загальна вартість 6 000,00грн;
2. Розробка та підготовка пропозиції щодо укладення мирової угоди (від 05.09.2025) - загальна вартість 4 500,00 грн;
3. Розробка та підготовка пропозиції щодо укладення мирової угоди (від 03.10.2025) - загальна вартість 4 500,00 грн;
4. Підготовка та подання відзиву на позовну заяву - 12 000,00 грн.
5. Підготовка та направлення адвокатських запитів для збору доказів - 6000,00грн;
6. Підготовка та подання клопотання про закриття провадження у справі - 3000,00грн;
7. Підготовка та подання клопотання про залишення позовної заяви без розгляду - 3000,00грн;
8. Підготовка та подання додаткових письмових пояснень - (від 17.12.2025) - 2750,00грн;
9. Підготовка та подання додаткових письмових пояснень (від 03.02.2026) - 2750,00 грн;
10. Представництво інтересів клієнта у судових засіданнях (включаючи призначене на 30.04.2026) - 18 000,00грн (кількість - 6шт.).
Так, за умовами договору сторони погодили оплату послуг адвоката у фіксованому розмірі (61 500,00грн), особливістю якого є те, що визначення саме такої форми в договорі виключає обов`язок зазначення відомостей щодо витраченого часу та вартості кожної наданої послуги (вчиненої дії) в детальному описі робіт (наданих послуг) або в акті приймання-передачі наданих послуг. У цьому випадку встановлення сторонами в умовах договору про надання правової допомоги вартості послуг (гонорару) з надання правової допомоги клієнту у фіксованому розмірі виключає необхідність зазначення адвокатом відомостей щодо витраченого часу та вартості кожної дії виконаної ним на захист інтересів свого клієнта.
Фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.11.2024 р. у справі № 918/226/24 та такий висновок враховується судом відповідно до ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", ч.4 ст.236 ГПК України.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Також, положеннями п.3 ч.4 ст.129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з огляду на положення ст.ст. 86, 123, 126, 129 ГПК України, зважаючи на фактичний об`єм послуг, наданих адвокатом, беручи до уваги принципи диспозитивності та змагальності господарського судочинства, критерії реальності, співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку, що у даній справі наявні підстави для відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 46 907,00 грн, що є дійсним, обґрунтованим, відповідає критерію розумної необхідності відповідних витрат та підлягають стягненню з позивача - Лугинської селищної ради. В решті заявлених вимог слід відмовити. 

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,- 

ВИРІШИВ: 

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Пайцуна Володимира Федоровича ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 ) на користь Лугинської селищної ради (11301, Житомирська обл., Коростенський р-н, селище міського типу Лугини, вул.Грушевського Михайла, будинок 2А, ід. код 04346114):
- 326 065,31 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю.

3. В решті заявлених вимог відмовити.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Пайцуна Володимира Федоровича ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 ) на користь Житомирської обласної прокуратури (10008, м.Житомир, вул. Святослава Ріхтера, буд. 11, ідентифікаційний код 02909950):
- 4890,98 грн судового збору.

5. Стягнути з Лугинської селищної ради (11301, Житомирська обл., Коростенський р-н, селище міського типу Лугини, вул.Грушевського Михайла, будинок 2А, ід. код 04346114) на користь Фізичної особи-підприємця Пайцуна Володимира Федоровича ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 ):
- 46 907,00 грн витрат на правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Повне рішення складено: 15.05.26 

Суддя Давидюк В.К. 

Сторонам - через електронний суд.