КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2026 року № 320/11705/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,
в с т а н о в и в:
до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому просить:
визнати протиправними дії Солом`янського ВДВС у місті Києві Центрального МУ Міністерства юстиції (м. Київ) вчинені в межах виконавчого провадження №77260060: 
- постанова від 20.02.2025 про відкриття виконавчого провадження;
- постанова від 20.02.2025 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій;
- постанова від 20.02.2025 про стягнення виконавчого збору;
- постанова від 20.02.2025 про арешт коштів боржника; 
скасувати постанови Солом`янського ВДВС у місті Києві Центрального МУ Міністерства юстиції (м. Київ) винесені державним виконавцем Бурлакою Русланом Володимировичем вчинені в межах виконавчого провадження №77260060:
- постанова від 20.02.2025 про відкриття виконавчого провадження;
- постанова від 20.02.2025 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій;
- постанова від 20.02.2025 про стягнення виконавчого збору;
- постанова від 20.02.2025 про арешт коштів боржника.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21.02.2025 йому стало відомо через систему «Дія» про відкриття виконавчого провадження № 77260060 та наявність штрафу в розмірі 37719,00 грн. Вказане виконавче провадження відкрито на підставі постанови від 11.12.2024 Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 грн. 
Позивач зазначив, що в межах встановленого Кодексом України про адміністративні правопорушення строку постанову по справі про адміністративне правопорушення позивач не отримував, саме тому, не мав можливості сплатити накладене адміністративне стягнення в межах строку, визначеному для сплати такого стягнення. 
Позивач вважає, що строк, встановлений ч. 1 ст. 307 Кодексом України про адміністративні правопорушення для сплати штрафу не сплинув, а відкриття провадження про стягнення подвійного розміру штрафу є передчасним.
Також, позивач посилається на протиправні дії державного виконавця щодо арешту коштів, які знаходяться на зарплатній картці позивача.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.10.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, подано до суду пояснення, у яких просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на його необґрунтованість.
У відповідності до частини третьої статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді першої інстанції.
Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Постановою старшого державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бурлаки Руслана Володимировича від 20.02.2025 відкрито виконавче провадження № 77260060 з примусового виконання постанови Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області № 524/13895/24 від 11.12.2024 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу на користь держави у розмірі 34 000 грн. 
Тією ж датою старшим державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бурлакою Русланом Володимировичем винесено постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та про арешт коштів боржника. 
Вважаючи вказані постанови протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1404-VIII у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.
Частиною першою статті 5 зазначеного Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
За приписами частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У силу змісту пункту 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
З огляду на вказані положення Закон №1404-VІІІ визначає чіткий алгоритм дій для державного виконавця, зокрема, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа зобов`язаний відкрити виконавче провадження або прийняти рішення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання. При цьому, виконавчий документ перевіряється на відповідність вимогам, визначеним статтею 4 Закону № 1404-VІІІ.
Судом встановлено, що постановою Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 11.12.2024 у справі № 524/13895/24 визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 ( один) рік.
19.02.2025 за вх.№ 4452/279-30 до відповідачу надійшла заява про примусове виконання постанови від 11.12.2024 у справі № 524/13895/24. 
За приписами статей 307, 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення у разі несплати правопорушником штрафу у встановлений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби та стягується подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу. 
20.02.2025 старшим державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 77260060 з примусового виконання постанови Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області № 524/13895/24 від 11.12.2024. 
Позивач, не погоджуючись з постановою про відкриття виконавчого провадження, посилається на те, що ним не отримував постанови по справі про адміністративне правопорушення та не мав можливості сплатити накладене адміністративне стягнення в межах строку, визначеному для сплати такого стягнення. У зв`язку з цим, позивач вважає, що строк, встановлений ч. 1 ст. 307 Кодексом України про адміністративні правопорушення для сплати штрафу не сплинув. 
Разом з тим, проаналізувавши наведені вище норми, суд зазначає, що у силу Закону №1404-VІІІ державний виконавець не наділений повноваженнями перевірки факту отримання боржниками виконавчого документа, факту оскарження відповідного виконавчого документу в судовому порядку, перевірки правильності заповнення найменувань сторін виконавчого провадження, перевірки правильності зазначення дати набрання законної сили виконавчого документу.
Така правова позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 травня 2020 року у справі №815/6844/17, від 09 лютого 2023 року у справі № 380/16826/21.
Тобто, винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі отриманого виконавчого документа, оформленого з дотриманням вимог до реквізитів, є обов`язком уповноваженого органу примусового виконання рішення.
Суд також звертає увагу, що у даній справі позивач не оскаржує постанову Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 11.12.2024 у справі № 524/13895/24, так само як і дії відповідного патрульного органу щодо направлення постанови до органу виконавчої служби для її примусового виконання без фактичного вручення позивачеві.
З огляду на вищенаведене, державний виконавець не наділений законом повноваженнями перевіряти обставини надсилання позивачеві даної постанови, яка є виконавчим документом, фактичне одержання позивачем постанови та дату такого одержання.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 380/16826/21.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача про недотримання стягувачем строку пред`явлення до виконання постанови є необґрунтованими, а постанова відповідача про відкриття виконавчого провадження є правомірною.
Поряд з цим, слід зазначити, що постанова Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області № 524/13895/24 від 11.12.2024 року залишена без змін постановою Полтавського апеляційного суду 25.11.2025 року.
Щодо позовних вимог в частині протиправності дій відповідача та скасування постанов від 20.02.2025 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про стягнення виконавчого збору.
Як зазначалось вище, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. ( ч. 5 статті 26 Закону № 1404-VIII)
При цьому, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). (ч. 4 статті 27 Закону № 1404-VIII). 
За нормами статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження (ч. 1 статті 42 Закону № 1404-VIII).
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. (абзац 3 ч. 3 статті 42 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та з метою приведення нормативно-правових актів у відповідність до вимог чинного законодавства наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 489/20802 затверджена Інструкція з організації примусового виконання рішень ( надалі Інструкція № 512/5), якою зокрема, передбачено витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення. Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу). Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку). ( абзаци 1- 4 пункту 2 розділу VI. «Фінансування виконавчого провадження» Інструкції № 512/5).
Тобто, витрати виконавчого провадження - це фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на пересилку поштової кореспонденції, друк документів тощо). Такі витрати компенсуються за рахунок боржника, безвідносно до того чи виконано рішення боржником у добровільному порядку.
Оскільки до повноважень державного виконавця віднесено у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначати про стягнення з боржника виконавчого збору та при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження одночасно приймати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача та скасування постанов від 20.02.2025 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про стягнення виконавчого збору є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Щодо протиправності дій відповідача та постанови від 20.02.2025 про арешт коштів боржника суд зазначає таке.
Відповідно до статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
За змістом статті 48 Закону № 1404-VІІІ звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).
Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Частинами 1, 2, 3 статті 56 Закону №1404-VIII визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.
При цьому, слід зазначити, що стаття 48 Закону №1404-VIII, як констатував Верховний Суд у постановах, зокрема, від 16 липня 2020 року в справі №1.380.2019.006270, від 10 червня 2021 року в справі №520/4794/2020, від 22 липня 2021 року в справі №280/3860/20, від 18 квітня 2022 року в справі №640/19274/20, установлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, зроблених у постанові від 20 квітня 2022 року в справі №756/8815/20, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, окрім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону №1404-VІІІ, повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону №1404-VІІІ. Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону №1404-VІІІ). При цьому передбачене абзацом 2 частини другої статті 59 Закону №1404-VIII зобов`язання виконавця зняти арешт на підставі повідомлення банку не виключає зняття такого арешту на підставі повідомлення боржника, та за наслідками здійснення контролю за правильністю стягнення на підставі наданих звітів про стягнення, оскільки у відповідності до пункту 1 частини четвертої статті 59 цього Закону підставами для зняття виконавцем арешту з майна боржника або його частини є отримання ним документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом. Для боржника надання вищевказаних підтверджуючих документів є процесуальною можливістю відновити свої права, порушені у зв`язку накладенням незаконного арешту, а для виконавця зняття такого арешту є здійсненням повноважень для усунення спричинених негативних наслідків. Однак це не виключає зобов`язання банку при виконанні приписів державного та/або приватного виконавця окремо від боржника повідомити виконавця про неможливість накладення арешту на грошові кошти боржника у зв`язку з забороною, встановленою законом.
У постановах від 14 серпня 2024 року у справі №338/1125/23, від 29 січня 2025 року у справі №279/809/24 Верховний Суд констатував, що саме банк, який виконує постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону №1404-VІІІ, повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі їхнього обліковування на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути таку постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону №1404-VІІІ. У разі, якщо банк не повідомив державного виконавця, що рахунок, на якому знаходяться кошти боржника, є рахунком зі спеціальним режимом використання, то дії державного виконавця щодо накладення арешту на кошти на цьому банківському рахунку та їхнє подальше списання не можна вважати протиправними.
Отже, Закон №1404-VІІІ не покладає на виконавця обов`язку здійснювати попереднє дослідження цільового призначення кожного банківського рахунку боржника до накладення арешту. Частина третя статті 52 Закону №1404-VІІІ такий обов`язок покладає на банк - саме він повинен перевірити, чи підпадає рахунок під спеціальний режим, і в разі виявлення цільового призначення, яке виключає арешт коштів, зобов`язаний повідомити виконавця та повернути постанову про арешт коштів боржника без виконання. Водночас, обов`язок виконавця полягає у знятті арешту з коштів на рахунку боржника саме за умови надання документального підтвердження, що відповідний рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом, банком або боржником.
Як встановлено судом, у зв`язку з невиконанням боржником виконавчого документа старший державний виконавець, керуючись статтями 18, 48, 56 Закону №1404-VІІІ, виніс постанову від 20.02.2025, якою постановив накласти арешт на грошові кошти/електронні кошти, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні кошти на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належить боржнику: у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у розмірі 37 719,00 грн. 
Копії постанови надіслати банкам, небанківським надавачам платіжних послуг, емітентам електронних грошей, іншим фінансовим установам на виконання та сторонам виконавчого провадження до відома.
Тож, як убачається з оскаржуваної постанови, державний виконавець визначив банківським (небанківським) установам відповідний порядок виконання цієї постанови. Зокрема, ця постанова містить застереження про неможливість накладення арешту на кошти на рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.
АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконало указану постанову від 20.02.2025 про арешт коштів боржника. 16.06.2025 було стягнено з банківського рахунку позивача кошти в розмірі 37 719,00 грн.
У матеріалах справи відсутні докази повернення банком постанови державного виконавця про арешт коштів боржника з вище вказаних підстав.
Позивачем також не надано суду належних і допустимих доказів в підтвердження того, що рахунок (на кошти якого було накладено арешт) мав спеціальний режим використання. 
З огляду на встановлені судом обставини та враховуючи, що під час винесення оскаржуваної постанови, старший державний виконавець не мав документального підтвердження, що відповідний рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом, суд не вбачає підстав для визнання протиправними дій відповідача та скасування постанови від 20.02.2025 про арешт коштів боржника.
Крім того, з матеріалів справи установлено, що 16.06.2025 державним виконавцем, відповідно до пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону №1404-VІІІ, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 77260060. 
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В даному випадку, позивачем не доведено правомірність та обґрунтованість тих обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
За таких обставин, проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (03057, м. Київ, пр-кт. Берестейський, 50, код ЄДРПОУ 35008087) про визнання протиправними дій та скасування постанов, - відмовити.
2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.