Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/3194/24 
номер провадження 2/695/159/26

02 червня 2026 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді – Середи Л.В.,
за участі секретаря с/з – Оніщенко Н.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача, адвокатат – Бруса С.М.,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача, адвоката – Сизька Б.Б. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноша цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності родинних відносин, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності родинних відносин.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідачка народила дитину та, за твердженням позивача, вмовила ОСОБА_3 визнати її сина як власного, в зв`язку з чим, ним була подана заява до відділу ДРАЦС про визнання батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також 12.08.2021 ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. Однак сімейна життя у сина позивача та відповідачки не склалося, а тому за ініціативою ОСОБА_3 17.05.2023 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був розірваний згідно рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області. У подальшому 17.02.2023 ОСОБА_3 зробив аналіз ДНК на батьківство, за яком встановлено, що імовірність батьківства дитини ОСОБА_4 становить 0%, а тому він звернувся до адвоката з метою оспорювання батьківства та виключення відомостей (запису) про батька з актового запису про народження дитини. 
Однак 24.08.2023 ОСОБА_3 був призваний до Збройних Сил України у зв`язку з мобілізацією. У листопаді 2023 року позивач отримала «Сповіщення сім`ї» відповідно до яких її син ОСОБА_3 зник безвісти 27.11.2023 в районі населеного пункту Іванівське Донецької області. Відомості про факт зникнення сина позивача внесено до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, що підтверджується витягом №20240213-677 від 13.02.2024. Також 02.12.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023250370001540 внесено відомості про зникнення безвісти ОСОБА_3 .. 
Відтак позивач, як мати ОСОБА_3 наполягає, що її син не є біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а вона не є його бабусею. Оскільки син розпочавши процедуру встановлення факту відсутності родинних відносин, зник безвісти і не встиг довести, що він не являється батьком дитини відповідача, то вказана обставина залишається невизначеною, а тому позивач змушена звернутись до суду, оскільки іншим позасудовим способом довести факт відсутності родинних відносин не можливо. При цьому позивач наполягає, що встановлення вказаного факту породжує для позивача юридичні наслідки від яких залежать її особисті та майнові права .
За таких підстав позивач звернулася до суду із даним позовом у якому просила: 
- встановити факт відсутності родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не являється онуком ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_3 не являється біологічним батьком ОСОБА_4 .
Ухвалою судді від 28.08.2024 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подала.
Ухвалою суду від 15.09.2025 року було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, виконання якої доручено експертам Державної спеціалізованої установи «Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи», провадження по справі було зупинено.
Ухвалою суду від 13.11.2025 року поновлено провадження по справі.
03.03.2026 року відповідною ухвалою було закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні, пояснила, що відповідач шляхом обману спонукала її сина визнати ОСОБА_4 як власного сина та подати заяву до відділу ДРАЦС про визнання батьківства. Після одруження її син неодноразово розповідав їй, що відповідач зраджувала йому, що і стало підставою для подання заяви про розлучення. Після того як ОСОБА_3 остаточно впевнився в тому, що він не є біологічним батьком ОСОБА_4 , то почав процедуру оспорювання батьківства, уклав договір із адвокатом на подання відповідного позову, однак доки адвокат здійснював збір доказів то розпочалося повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, її син був мобілізований та згодом, виконуючи військовий обов`язок, зник безвісти, що залишило невирішеним питання родинних зв`язків.
У судовому засіданні представник позивачки, адвокат Брус С.М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, зазначив, що ОСОБА_3 ще до моменту виникнення даного судового спору було ініційовано та отримано звіт (висновок) про встановлення батьківства, за результатами якого підтверджено, що малолітній ОСОБА_4 не є його біологічним сином. Крім того, з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи та спростування будь-яких сумнівів щодо походження дитини, в ході судового розгляду було призначено та проведено судову молекулярно-генетичну експертизу. Згідно з висновком експерта, між рідним братом ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та малолітнім ОСОБА_4 повністю відсутнє кровне (генетичне) споріднення, що науково й остаточно виключає приналежність дитини до кровної лінії родини позивачки. Адвокат також звертав увагу суду на абсолютну відсутність фактичних сімейних та соціальних зв`язків між сторонами. У даній справі позивач, відповідач та малолітня дитина не підтримують жодних відносин, не спілкуються та не сприймають один одного як членів сім`ї. Зазначені обставини свідчать про те, що наявний юридичний статус "баби" та "онука" є виключно штучною та формальною фікцією, яка суперечить дійсності. Разом з тим, попри повну відсутність біологічного та соціального зв`язку, дана ситуація породжує реальні юридичні наслідки, які безпосередньо загрожують майновим правам позивачки. Зокрема, збереження цього статусу створює передумови для безпідставного виникнення у малолітнього ОСОБА_4 прав на спадкування майна як після ОСОБА_3 , так і після самої позивачки ОСОБА_1 , що вимагає судового захисту.
У судовому засіданні представник відповідача, адвокат Сизько Д.Б. проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити у їх задоволенні з огляду на наступне. Суть вимог ОСОБА_1 фактично зводиться до спростування факту батьківства ОСОБА_3 щодо малолітнього ОСОБА_4 .. Проте вказане питання не може бути предметом розгляду у даній справі, оскільки правовий спір щодо походження дитини вже є предметом дослідження в іншому судовому провадженні (справа №695/54/24), яке на теперішній час зупинено у зв`язку з мобілізацією ОСОБА_3 до лав Збройних Сил України та набуттям ним статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин. Відповідно до приписів Сімейного кодексу України, право заявити вимогу про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини є особистим немайновим правом виключно чоловіка, який записаний батьком. Сторона відповідача вважає безпідставними посилання позивачки на висновок молекулярно-генетичної експертизи. Представник вказав, що предметом експертного дослідження у даній справі було встановлення наявності чи відсутності кровного споріднення між малолітнім ОСОБА_4 та іншим сином позивачки — ОСОБА_6 .. Оскільки біологічний зв`язок між цими особами безпосередньо не визначає юридичний статус дитини у правовідносинах, цей доказ лежить поза межами предмету доказування у цьому спорі та не може бути покладений в основу судового рішення. Також адвокат зауважив, що позивачкою обрано неналежний та неефективний спосіб захисту порушених, на її думку, прав. Цивільне процесуальне законодавство не передбачає можливості встановлення "негативного факту" (факту відсутності правовідносин чи родинних зв`язків). Належним, законним та виключним способом захисту у подібних правовідносинах є саме оспорювання батьківства, процедура якого чітко регламентована нормами матеріального права.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала думку свого представника.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали позовної заяви, письмові докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Приписами ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження (серії НОМЕР_1 ) ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , а його батьками зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .
Згідно з даними свідоцтва про народження (серія НОМЕР_2 ) ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Чорнобай про що 08.04.2021 складено відповідний актовий запис №70. Його батьками зазначений ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .
Згідно свідоцтва про шлюб (серія НОМЕР_3 ) ОСОБА_3 та ОСОБА_8 12.08.2021 зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про що 12.08.2021 складено відповідний актовий запис за №24.
Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.05.2023 позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено, шлюб між сторонами розірвано, вказане рішення набрало законної сили 19.06.2023 року.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 був призваний до Збройних Сил України та проходив військову службу, 27.11.2023 в районі населеного пункту Іванівське Донецької області зник безвісти. Вказане стверджується «Сповіщенням сім`ї» №8/41 та №25, а також витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 12023250370001540) та витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.
Відповідно до свідоцтва про народження (серія НОМЕР_4 ) ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , а його батьками зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .
Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_6 є рідним братом ОСОБА_3 . 
Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.2004 року ОСОБА_7 визнано безвісно відсутнім.
За таких обставин, враховуючи відсутність ОСОБА_3 та його батька ОСОБА_7 у даній справі, з метою встановлення кровного споріднення малолітнього ОСОБА_4 із сім`єю позивача, ухвалою суду від 15.09.2025 було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу.
Згідно висновку експерта Державної спеціалізованої установи «Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи» за №344-МГ, молекулярно-генетичним аналізом виявлено неспівпадіння генетичних ознак Y-хромосоми ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , що свідчить про належність досліджених осіб різним оловічим родам (спадковість по чоловічій лінії). Таким чином встановлено, що ОСОБА_6 не може бути кровним родичем по чоловічій лінії (дядьком) ОСОБА_4 .
Досліджуючи характер взаємовідносин між сторонами, суд надає правову оцінку поведінці відповідача у процесі. У судовому засіданні відповідач (мати малолітньої дитини) не заперечувала проти обставин, викладених у позовній заяві саме в частині відсутності будь-якого кровного (біологічного) споріднення між позивачкою, її синами та малолітнім ОСОБА_4 .. Окрім факту відсутності генетичного зв`язку, сторона відповідача також не спростовувала повну відсутність між сторонами будь-яких соціальних, психологічних чи побутових зв`язків. Таким чином, у ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження доводи позивачки про те, що сторони фактично не поводять себе як члени однієї родини, не підтримують жодних родинних чи особистих відносин, ніколи не створювали спільного сімейного простору та не мають взаємного соціального інтересу. 
Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України (стаття 1).
Відповідно до ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Так, порядок визначення походження дитини регулює глава 12 СК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу, як батька дитини з актового запису про народження дитини.
У свою чергу статтею 137 СК України визначено порядок оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини, зокрема частиною третьою вказаної статті встановлено, що якщо через поважні причини особа не знала про те, що буде записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти.
З аналізу вказаної статті вбачається, що оспорення батьківства після смерті того, хто записаний батьком, можливе у разі: подання ним письмового заперечення свого батьківства до народження дитини; пред`явлення ним за життя позову до суду про виключення запису про нього як батька дитини; відсутності у нього, з поважних причин, інформації про запис батьком дитини.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає суду підстави для висновку, що главою 12 Сімейного кодексу України чітко та вичерпно регламентовано спеціальний правовий порядок та процедуру оспорювання батьківства, а також визначено виключне коло осіб, наділених правом на звернення до суду з такими вимогами за різних життєвих обставин.
Розглядаючи позовну вимогу ОСОБА_1 в частині встановлення факту відсутності родинних відносин (кровного споріднення) між ОСОБА_3 та малолітнім ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що вона не може бути задоволена з огляду на обрання позивачкою неналежного та не передбаченого законом способу захисту прав.
За своєю правовою природою та суттю, вимога про встановлення "факту відсутності родинних відносин" між батьком та дитиною є спробою іншої особи оспорити батьківство чоловіка за його життя. Проте, як встановлено приписами статті 136 СК України, право на спростування презумпції батьківства за життя особи, яка записана батьком, є його особистим виключним немайновим правом. Законодавець не наділяє інших родичів, зокрема матір чоловіка (бабу дитини), правом ініціювати подібні спори, допоки чоловік є живим.
У свою чергу, стаття 137 СК України, яка допускає можливість оспорювання батьківства родичами та спадкоємцями (в тому числі батьками чоловіка), пов`язує виникнення такого права виключно з фактом смерті особи, яка записана батьком дитини, та за наявності чітко визначених умов (зокрема, якщо за життя чоловік не знав і не міг знати про такий запис з поважних причин, або встиг висловити свою волю шляхом подання позову чи письмового заперечення). Оскільки ОСОБА_3 на теперішній час має офіційний юридичний статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, і факт його смерті у встановленому законом порядку не підтверджено, правові підстави для застосування положень статті 137 СК України та виникнення у позивачки самостійного права на заперечення його батьківства — відсутні.
Відтак в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Разом із тим, було зазначено вище, відповідно до положень Сімейного кодексу України (зокрема, ст. 136, 137 СК України), право на оспорювання батьківства належить чітко визначеному колу осіб. Стаття 133 СК України передбачає механізм захисту прав родини у випадку смерті особи: якщо чоловік подав позов про виключення свого імені з актового запису про народження дитини і помер до ухвалення рішення, цей позов можуть підтримати його спадкоємці.
Однак, національне законодавство не передбачає алгоритму дій для ситуації, коли позивач у такій справі не помер, а набув статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин (під час участі у бойових діях). 
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. При цьому наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, зокрема, факт батьківства.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У протилежному випадку між цими особами виникає спір про право.
У цій справі позивач звернулася до суду з позовом про встановлення факту відсутності родинних відносин між нею та її онуком ОСОБА_4 .
Справа за позовом сина позивачки зупинена судом на невизначений термін. Утворилася ситуація коли син позбавлений фізичної можливості довести справу до кінця, він не визнаний померлим (що дало б право позивачці вступити у справу як спадкоємиці), проте юридична обставина його «батьківства» продовжує діяти, безпосередньо впливаючи на права його матері.
Відповідно до ст. 8 ЦК України та ст. 10 СК України, якщо сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом або домовленістю сторін, до них застосовуються норми, що регулюють подібні відносини (аналогія закону), а за їх відсутності — загальні засади справедливості, добросовісності та розумності (аналогія права).
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, в тому числі ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Велика Палата ВС неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ця позиція повторюється в низці судових постанов, які стосуються способу захисту порушеного права. 
Також ВП ВС неодноразово зазначала про те, що застосування судом того чи іншого способу захисту порушеного права у підсумку має приводити до повного відновлення або захисту порушеного права чи інтересу позивача, не потребувати повторного звернення до суду, таке судове рішення має бути виконуваним і відповідати принципу процесуальної економії.
Статті 15, 16 ЦК України вказують на право особи звернутися до суду за захистом свого права чи інтересу та на відповідні способи захисту порушених прав чи інтересів, і цей перелік не є вичерпним. 
Якщо існуючі способи не працюють через об`єктивні обставини, суд зобов`язаний застосувати ч. 2 ст. 5 ЦПК України і визначити той спосіб, який реально захистить людину.
Так, згідно ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Спосіб захисту є ефективним, якщо він припиняє правовий спір, ліквідує стан невизначеності у правовідносинах та повністю захищає інтерес особи. 
Суд враховує, що син позивача офіційно визнаний зниклим безвісти за особливих обставин. Процесуальна неможливість завершення справи про оспорювання батьківства сином позивача, провадження у якій зупинено на невизначений строк, не повинна ставати перешкодою для захисту прав самої позивачки. 
Звернення із цим позовом є єдиним доступним для позивачки способом усунути правову невизначеність щодо відсутності її кровного споріднення із сином відповідачки (її онуком).
Відтак зупинення справи за позовом сина позивачки через його зникнення безвісти на фронті не може бути підставою для обмеження права його матері на судовий захист її власних прав, що гарантовано ст. 55 Конституції України та ст. 5 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства («Kalacheva v. Russia», заява № 3451/05, § 34, рішення ЄСПЛ від 07 травня 2009 року).
Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У даній справі наявний висновок судової молекулярно-генетичної експертизи № 344-МГ. Оскільки біологічний матеріал безпосередньо батька (зниклого безвісти) отримати неможливо, експертом було проведено дослідження ДНК по чоловічій лінії між рідним братом зниклого (дядьком) та малолітнім ОСОБА_4 .
Експертним висновком встановлено, що ОСОБА_4 , не може бути кровним родичем по чоловічій лінії ОСОБА_6 , який є сином позивача, а отже, і самої позивачки.
ЄСПЛ у своїх рішеннях (наприклад, справа «Кроон та інші проти Нідерландів» (Kroon and Others v. the Netherlands) наголошував, що «біологічна та соціальна реальність має переважати над юридичною презумпцією». У даній справі Європейський суд зазначив, що принцип «поваги до сімейного життя» вимагає переважання біологічної та суспільної реальності над встановленою законом презумпцією, яка існує всупереч як установленим фактам, так і волі зацікавлених осіб, не приносячи при цьому нікому реальної користі. Суд дійшов висновку, що — навіть попри широкі межі розсуду, надані державам у цій сфері, — Нідерланди не гарантували заявникам «поваги» до сімейного життя, на яку вони мають право претендувати згідно з Європейською конвенцією. 
У рішенні по справі «Паулік проти Словаччини» (Paulik v. Slovakia, скарга № 10699/02) ЄСПЛ досліджував ситуацію, коли заявник протягом багатьох років залишався юридичним батьком дитини на підставі давньої презумпції, попри наявність тесту ДНК, який повністю спростовував батьківство. Суд констатував порушення статті 8 Конвенції, наголосивши, що «інтерес у встановленні біологічної істини є невід`ємною частиною особистої ідентичності та приватного життя особи», і відсутність процесуальної можливості привести юридичний статус у відповідність до біологічної реальності є непропорційним втручанням у права людини.
Суд звертає увагу на правовий висновок, зроблений Верховним Судом у постанові від 15 березня 2018 року (справа №642/6007/16), який у відповідності до ч. 4 ст.263 ЦПК України підлягає застосуванню судами до спірних правовідносин.
Так, як зазначено у вказаній постанові, доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можна будь-якими допустимими доказами, суттєвими з яких будуть висновки судово-медичної, біологічної, генетичної експертиз.
Наявні у справі докази засвідчують відсутність кровного споріднення між позивачкою та ОСОБА_4 , вказані докази не спростовані стороною відповідача.
Застосовуючи вказані вище підходи ЄСПЛ до вирішення подібних спорів, суд констатує: висновок ДНК-експертизи показав відсутність ймовірності спорідненості. За таких умов, відмова у позові з формальних міркувань означала б, що фактично позивачка змушена перебувати у правовому зв`язку з чужою їй дитиною, що є прямим порушенням права на повагу до її приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції. 
Сімейний кодекс України (СКУ) визначає сім`ю не лише за кровним спорідненням або реєстрацією, але й за спільним проживанням, спільним побутом та взаємними правами й обов`язками (ст. 3 СКУ).
Між позивачкою та відповідачем відсутні не лише біологічні, але й соціальні зв`язки: вони не проживають разом, не ведуть спільне господарство, не відчувають взаємної прихильності (що підтверджується історією стосунків сторін). 
Відтак відмова у встановленні факту відсутності родинних відносин становитиме пряме порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя) стосовно позивачки, оскільки змусить її нести тягар фіктивних родинних обов`язків.
Зважаючи на практику ЄСПЛ (зокрема, справу "Паулік проти Словаччини"), біологічна істина має превалювати над формальним записом, оскільки протилежне є прямим порушенням права Позивачки на повагу до її приватного життя за ст. 8 Конвенції».
Велика Палата Верховного Суду у справі №1522/16455/12 у рішенні від 11 вересня 2019 року дійшла висновку, що Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі — Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві:
певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі — ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява №31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява №10972/05).
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява №12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, №10741/84).
Законодавство України (зокрема, книга шоста ЦК України "Спадкове право") встановлює, що онуки спадкують за правом представлення (ст. 1266 ЦК України) ту частку, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Позивачка має абсолютно обґрунтоване легітимне очікування, що результати її праці, її приватна власність та власність її родини будуть успадковані її дійсними родичами, а не сторонньою особою, чий юридичний статус базується на спростованій презумпції.
Відтак, встановлення факту відсутності родинних відносин є превентивним та пропорційним заходом, спрямованим на захист права власності Позивачки від протиправних посягань третіх осіб.
Відтак обраний позивачем спосіб захисту права є ефективним, оскільки захищає відповідні права позивача. 
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази.
Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідачка (мати дитини) в частині відсутності факту родинних відносин жодних заперечень не надала і не заперечує відсутність родинних зв`язків. Дитина не спілкувалася з «бабою», між ними немає соціального чи біологічного зв`язку. В такому випадку інтереси дитини не постраждають, оскільки вона фактично виховується матір`ю.
За таких обставин, задоволення позову про встановлення факту відсутності родинних відносин у цьому конкретному, екстраординарному випадку є єдиним доступним, остаточним та ефективним способом захисту, який усуває юридичну фікцію, приводить стан справ у відповідність із біологічною та соціальною реальністю, захищає майнові права позивачки та не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов в цій частині вимог підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги позивача то із відповідача на користь позивача підлягає стягнення половина суми сплаченого судового збору, тобто 605 грн. 60 коп.
Також позивачем заявлено про стягнення витрат за проведення експертизи в сумі 16 109,04 грн. (платіжна інструкція 0.0.4584216751.1), а також витрати на оплату пального за проїзд до місця проведення експертизи.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог
Витрати на проїзд до місця проведення експертизи належать до витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій (ст. 138 ЦПК України). Однак цивільний процес ґрунтується на принципі змагальності та обов`язку доказування (ст. 12, ст. 81 ЦПК України). Позивач повинен був надати чеки, квитанції, шляхові листи або розрахунок витрат пального. Однак таких доказів до заяви від 23.12.2025 додано не було, а тому в цій частині у задоволенні вимог позивача слід відмовити.
Оскільки витрати позивача на проведення судової молекулярно-генетичної експертизи належним чином підтверджені, а позов задоволено частково то такі витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (50%) тобто у сумі 8 054 (вісім тисяч п`ятдесят чотири) грн 52 коп.
Крім того, у підготовчому засіданні позивачем було подано письмову заяву від 03.03.2026 року, в якій зазначено, що додаткові докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу та відповідна заява про їх стягнення будуть подані у порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим під час ухвалення цього рішення судом питання про розподіл витрат на правову допомогу не вирішується.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4 , 12, 18, 81, 259, 263-265, 315, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності родинних відносин – задовольнити частково.
Встановити факт відсутності родинних відносин, а саме, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не є онуком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНКОПП НОМЕР_5 ) на користь  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ) витрати по оплаті судового збору у розмірі 605 грн. 60 коп. та витрати за проведення судової молекулярно-генетичної експертизи у розмірі 8054 грн 52 коп., а разом 8 660 грн 12 коп.
У задоволенні решти вимог – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя       Середа Л.В.