ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/19344/25	Головуючий у 1-й інстанції Ромазана В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/717/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників цивільну справу №607/19344/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 березня 2026 року про залишення позову без розгляду, постановлену суддею Ромазаном В.В., повний текст якої складено 06 квітня 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Білецька сільська рада Тернопільського району Тернопільської області, державний нотаріус Тернопільської районної державної нотаріальної контори ТЕМНІКОВА Леся Георгіївна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,
В С Т А Н О В И В:
18.09.2025 ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Сампара Н.М., звернулась із позовом до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Білецька сільська рада Тернопільського району Тернопільської області, державний нотаріус Тернопільської районної державної нотаріальної контори Темнікова Леся Георгіївна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, згідно якого просила встановити факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу у період часу з 01.01.1989 до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 березня 2026 року зазначений вище позов залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою сторони позивача в судове засідання.
Також вказаною ухвалою у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 – адвоката Вароди Павла Борисовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у даній цивільній справі, відмовлено.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, адвокат Варода П.Б., який діє в інтересах ОСОБА_4 , подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначену ухвалу суду та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення клопотання та стягнення з позивачки на користь відповідачки 24750 грн витрат на надану правничу допомогу.
Вказує, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини процесуальної поведінки позивача, неправильно застосував частину п`яту статті 142 ЦПК України, частину дев`яту статті 141 ЦПК України та статтю 44 ЦПК України, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для компенсації відповідачу витрат, понесених унаслідок необґрунтованих дій позивача.
Зокрема зазначає, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок — добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.
Вказує, суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_3 та її представник були належним чином повідомлені про судові засідання по розгляду справи по суті, призначені на 26.02.2026 та 31.03.2026, однак повторно не з`явилися до суду, не подали заяви про розгляд справи за їх відсутності та не подали жодних клопотань про відкладення розгляду справи з поважних причин, і саме з цієї підстави суд залишив позов без розгляду. Отже, суд сам встановив, що провадження у справі припинилося не через зовнішні обставини, а виключно внаслідок процесуальної поведінки позивача.
Стверджує, що такий встановлений судом фактичний склад повністю відповідає змісту частини п`ятої статті 223 ЦПК України та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, відповідно до яких у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, а належним чином повідомлений позивач, який повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання та не подав заяви про розгляд справи за його відсутності, підпадає під імперативний наслідок у вигляді залишення позову без розгляду. Тобто сам процесуальний закон оцінює таку повторну неявку як поведінку, несумісну з належним здійсненням права на судовий захист та таку, що унеможливлює подальший розгляд справи по суті.
Вважає, що суд першої інстанції допустив очевидну внутрішню суперечність. З одного боку, він прямо визнав, що саме повторна неявка позивача та його представника, які були належним чином повідомлені, зумовила залишення позову без розгляду. З іншого боку, цей самий суд без належних мотивів дійшов висновку, що така поведінка не може вважатися необґрунтованою для цілей вирішення питання про розподіл судових витрат. Вважає такий підхід юридично помилковим, оскільки позбавляє змісту частину п`яту статті 142 ЦПК України. Якщо саме дії позивача стали безпосередньою процесуальною причиною припинення розгляду справи без вирішення спору по суті, то саме ці дії і підлягають оцінці як необґрунтовані у розумінні наведеної норми.
Помилковим також вважає висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не довів, які саме необґрунтовані дії позивача ОСОБА_3 були вчинені. Такі дії не лише були наведені представником відповідача, а й фактично встановлені самим судом в оскаржуваній ухвалі. Йдеться не про сам по собі факт звернення особи до суду, а про системну, послідовну та недобросовісну процесуальну поведінку позивача у межах одного і того ж конфлікту, пов`язаного з намаганням отримати юридичні наслідки щодо спадкових та майнових прав після смерті ОСОБА_5 . Ця поведінка охоплює не одне, а кілька судових проваджень, жодне з яких позивач не довів до вирішення спору по суті, що щоразу змушувало відповідача нести витрати на професійну правничу допомогу.
Звертає увагу на те, що до подання даного позову судом уже розглядалася цивільна справа №607/11780/24 за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12.03.2025 рішення суду першої інстанції від 31.07.2024 у цій справі було скасовано, а заяву залишено без розгляду.
При цьому сам суд першої інстанції у тексті оскаржуваної ухвали прямо зазначив, що під час апеляційного перегляду було встановлено наявність спору про право цивільне, оскільки вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу впливає на майнові, у тому числі спадкові, права ОСОБА_4 , яка не брала участі у розгляді цієї справи по суті у суді першої інстанції. Іншими словами, позивач спочатку звернувся не в позовному, а в окремому провадженні, не залучив до участі у справі спадкоємця, на права якого безпосередньо впливав результат розгляду заяви, та не забезпечив належного розкриття перед судом факту наявності реального спадкового спору. Саме це і стало підставою для висновку суду апеляційної інстанції про існування спору про право та для залишення заяви без розгляду.
Також, зазначає апелянт, позивачка ОСОБА_3 раніше уже зверталася із позовом у цивільній справі №607/24464/25 з вимогами до відповідача ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину житлового будинку і частину земельної ділянки. Як встановлено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, цей позов було залишено без розгляду ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.03.2025 у зв`язку з поданням позивачем та її представником заяви про залишення позову без розгляду під час підготовчого судового засідання.
Далі, у даній цивільній справі №607/19344/25, позивачка ОСОБА_3 утретє ініціювала судовий спір щодо того ж самого юридичного конфлікту щодо стверджуваного факту проживання однією сім`єю з померлим та правових наслідків цього факту для спадкових і майнових прав відповідача. І це третє судове провадження знову завершилося не вирішенням спору по суті, а залишенням позову без розгляду, тепер уже через повторну неявку позивача та його представника у судові засідання.
На думку апелянта, суд першої інстанції помилково зазначив, що нетотожність предмета позову у справі №607/24464/25 та у даній справі виключає можливість висновку про необґрунтовані дії позивачки ОСОБА_3 . Вважає такий підхід надмірно формальним і таким, що не відповідає реальному змісту спірних правовідносин, оскільки значення має не вузька технічна тотожність предмета позову, а фактична єдність конфлікту, спільність його юридичного ядра та причинно-наслідковий зв`язок між послідовними процесуальними діями позивача і витратами, які змушений нести відповідач. І у справі про встановлення факту проживання однією сім`єю, і у справі про визнання спільної сумісної власності, і у теперішній справі йдеться про один і той самий конфлікт, пов`язаний із претензіями позивача на юридичні наслідки співжиття з померлим, що прямо стосується прав спадкоємця ОСОБА_4 . Тому всі ці провадження мають оцінюватися не ізольовано, а у взаємозв`язку.
Саме позивачка, неодноразово ініціюючи судові процедури і щоразу не доводячи їх до вирішення спору по суті, об`єктивно змушувала відповідачку залучати адвоката, формувати правову позицію, брати участь у судових засіданнях та нести відповідні витрати. За відсутності такої поведінки позивачки цих витрат відповідачка не несла б.
При цьому, вказує, участь відповідачки ОСОБА_4 у даній справі не обмежувалася лише поданням окремих письмових заяв чи формальною присутністю представника адвоката Вароди П.Б. у суді. Розгляд справи фактично відбувався у повному обсязі процесуальних стадій, передбачених цивільним процесуальним законом. Після відкриття провадження у справі судом було проведено підготовче судове засідання, підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Більше того, розгляд справи по суті був реально розпочатий, сторони виступали зі вступними словами, у справі допитувалися свідки, тобто відповідачка була змушена забезпечувати повноцінний професійний захист своїх прав не лише на підготовчій стадії, а й під час безпосереднього судового розгляду. Це ще раз підтверджує, що понесені витрати на професійну правничу допомогу є реальними, обґрунтованими, необхідними та безпосередньо пов`язаними з розглядом даної справи, а тому за встановлених у справі обставин підлягають компенсації за рахунок позивачки.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Сампара Н.М. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.
Зокрема зазначає, що стороною відповідача не доведено, що в справі №607/19344/25 мали місце необґрунтовані дії ОСОБА_3 , які були здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяла позивачка недобросовісно та пред`явила заздалегідь необґрунтований позов; чи систематично протидіяла правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісна позивачка мала на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідачки; чи були дії позивачки умисні та який ступінь її вини й чим це підтверджується.
Вказує, що звернення із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у цивільній справі №607/11780/24, за результатами розгляду якої було ухвалене рішення від 31.07.2024, яке в подальшому було скасовано постановою Тернопільського апеляційного суду від 12.03.2025 та роз`яснено право на звернення із позовом, не свідчать про необґрунтовані дії ОСОБА_3 , оскільки під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 судом було встановлено спір про право цивільне, оскільки вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу впливає на майнові (спадкові) права ОСОБА_4 .
Що стосується залишення позову без розгляду у цивільній справі №607/24464/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи Білецька сільська рада, державний нотаріус Тернопільської районної державної нотаріальної контори Темнікова Леся Георгіївна про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину житлового будинку, частину земельної ділянки, то вважає, що воно не може свідчити про необґрунтовані дії позивачки, оскільки предмет позову у справі №607/24464/25 та у даній справі №607/19344/25 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не є тотожними та не можуть свідчити про зловживання ОСОБА_3 своїми процесуальними правами.
Таким чином, вважає звернення позивачки до суду за захистом свого порушеного права, а також її дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання стороною позивача своїми процесуальними правами, її дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені, чи таких, що мають бути понесені, відповідачем витрати на правничу допомогу, а саме по собі залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача.
Крім того зазначає, що представником не подано детального опису виконаних адвокатом робіт, а гонорар у розмірі 24750 грн є явно завищеним і не співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом з урахуванням того, що рішення по даній справі не винесено.
За правилами частини другої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України не відповідає.
В судовому засіданні встановлено наступні обставини.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 23.09.2025 у даній справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження із проведенням у ній підготовчого судового засідання.
Протокольною ухвалою суду від 24.11.2025 зарито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду.
Чергові судові засідання у даній справі було призначено судом на 26.02.2026 та 31.03.2026, про що сторона позивача повідомлялась вчасно та належним чином, що підтверджується письмовою розпискою та довідкою про доставку судової повістки до електронного кабінету представника позивача. Заяв, клопотань про розгляд справи у відсутності сторони позивача або відкладення розгляду справи із поважних причин позивачка ОСОБА_3 та її представник адвокат Сапмара Н.М. суду не подавали.
Також судом встановлено, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20.03.2025 у цивільній справі №607/24464/25, яка набрала законної сили, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи Білецька сільська рада, державний нотаріус Тернопільської районної державної нотаріальної контори Темнікова Леся Георгіївна про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину житлового будинку, частину земельної ділянки залишено без розгляду, у зв`язку із поданням позивачем та її представником заяви про залишення позову без розгляду під час підготовчого судового засідання.
Крім того, постановою Тернопільського апеляційного суду від 12.03.2025 у цивільній справі №607/11780/24 за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа Білецька сільська рада Тернопільського району Тернопільської області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 31.07.2024 скасовано, а вказану заяву залишено без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_3 право звернутись до суду із відповідним позовом на загальних підставах.
Відмовляючи у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 – адвоката Вароди П.Б. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у даній цивільній справі, суд першої інстанції вважав, що підстав для визнання дій ОСОБА_4 необґрунтованими, винними чи недобросовісними немає.
Однак з таким рішенням колегія суддів не погоджується.
У відповідності до змісту п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, якщо належним чином повідомлений позивач повторно (двічі поспіль) не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи, суд вправі вирішувати питання про залишення позову без розгляду.
Як вбачається зі змісту ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.03.2026, яка не оскаржувалась в апеляційному порядку стороною позивача, суд першої інстанції встановив, що оскільки позивач ОСОБА_3 та її представник адвокат Сампара Н.М. повторно не з`явились до суду, заяв про розгляд справи за відсутності сторони позивача до суду не подавалось, а тому дійшов висновку про залишення позовної заяви без розгляду.
В силу статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватись завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій надано законом право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Частиною 1 статті 64 ЦПК України передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальна права та обов`язки.
Встановивши повторну неявку сторони позивача в судове засідання без поважних причин та за відсутності клопотання про розгляд справи за їх відсутності, представник відповідачки адвокат Варода П.Б. вважав такі дії недобросовісними та зловживанням своїми процесуальними правами, у зв`язку з чим просив вирішити питання судових витрат, стягнувши із позивачки у користь відповідачки понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 24750 грн, на підтвердження чого надав договір про надання професійної правничої допомоги від 22.09.2025 та квитанцію до прибуткового касового ордеру №23/09/2025-1 від 23.09.2025.
Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника відповідача щодо недобросовісної поведінки сторони позивача.
Так, всесторонність, об?єктивність та правильність розгляду справи та постановлення правосудного рішення залежить від участі в розгляді справи усього складу осіб, які беруть участь у справі по конкретному правовому спору, що переданий на розгляд суду.
Згідно ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому суд загальної юрисдикції (цивільної, господарської чи кримінальної) може послатися на правову позицію з іншої юрисдикції, якщо спірні питання регулюються однією і тією ж нормою закону. Наприклад, якщо норма Цивільного кодексу регулює подібні майнові відносини як у цивільному, так і в господарському процесі, суди можуть запозичувати тлумачення Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики.
У постанові від 02.12.2022 в справі №910/12184/20 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду досліджував питання чи може вважатися неявка повноважного представника позивача (належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи) в судове засідання необґрунтованими діями позивача, які перешкоджали розгляду справи по суті та стали підставою для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України, у разі неподання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення причин такої неявки, і, як наслідок, чи можуть кваліфікуватися такі дії позивача необґрунтованими та бути підставою для покладення на нього судових витрат на підставі частини п`ятої статті 130 названого Кодексу.
У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що обов`язковими умовами для застосування передбачених частиною четвертою статті 202, пунктом 4 частини першої статті 226 ГПК України процесуальних наслідків неявки позивача у судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності.
У разі відсутності у позивача наміру брати участь у судовому засіданні приписами статей 202, 226 ГПК України передбачено подання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності. Тобто право позивача як особи, яка подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з обов`язком такої особи подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за її відсутності (відповідний висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено у постановах від 05.06.2020 у справі №910/16978/19, від 16.10.2020 у справі №910/8816/19).
Аналогічні положення містяться і в ч.3 ст.131 ЦПК України, згідно з якою учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у вказаній вище справі дійшов висновку, що неявка повноважного представника позивача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, у судове засідання у разі неподання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення причин такої неявки, можуть кваліфікуватися як необґрунтовані у розумінні частини п`ятої ст.130 ГПК України.
При цьому суд також зазначив, що саме на позивача покладається обов`язок доведення неможливості вчинення відповідних дій.
Як вбачається з матеріалів справи, до подання даного позову судом уже розглядалася цивільна справа №607/11780/24 за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12.03.2025 рішення суду першої інстанції від 31.07.2024 у цій справі було скасовано, а заяву залишено без розгляду.
Після цього, ОСОБА_3 звернулася із позовом у цивільній справі №607/24464/25 з вимогами до відповідача ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину житлового будинку і частину земельної ділянки. Як встановлено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, цей позов було залишено без розгляду ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.03.2025 у зв`язку з поданням позивачем та її представником заяви про залишення позову без розгляду під час підготовчого судового засідання.
Колегія суддів погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі про те, що у даній цивільній справі №607/19344/25 позивач ОСОБА_3 утретє ініціювала судовий спір, який завершився не вирішенням спору по суті, а залишенням позову без розгляду, однак через повторну неявку позивачки та її представника у судові засідання.
При цьому апеляційний суд також враховує і те, що розгляд даної справи по суті був розпочатий, сторони виступали зі вступними словами, у справі допитувалися свідки, тобто відповідач був змушений забезпечувати повноцінний професійний захист своїх прав не лише на підготовчій стадії, а й під час безпосереднього судового розгляду.
Із врахування наведених вище норм права, правового висновку Верховного Суду, а також обставин справи, колегія суддів вважає, що в даному випадку має місце необґрунтованість дій позивачки, які, зокрема, мають наслідком здійснення відповідачем витрат, в тому числі на правовому допомогу, пов`язану із захистом своїх прав та інтересів у неодноразово ініційованих позивачкою судових процесах.
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносяться витрати на професійну правничу допомогу, за правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Отже, законодавцем у ст.142 ЦПК України чітко визначено порядок вирішення питання про розподіл судових витрат у разі залишення позову без розгляду.
За змістом ст.142 ЦПК України питання про розподіл судових витрат у разі залишення позову без розгляду вирішується, по-перше, на підставі відповідної заяви відповідача про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, по-друге, за обов`язкової наявності необґрунтованих дій позивача.
Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно частин першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно ч.ч.4-5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України).
Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, у томі числі, але, не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на не співмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів відповідача в суді першої інстанції здійснювалось адвокатом Вародою П.Б. на підставі договору про надання правничої допомоги від 22.09.2025 та ордеру на надання правничої допомоги серії ВО №1118163 від 29.09.2025.
Згідно з п.1.1 Договору, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання на представництво його інтересів та надання професійної правничої допомоги у всіх судах України, державних установах, підприємствах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності при вирішенні будь-яких питань, які стосуватимуться його прав, обов`язків та інтересів у справі №607/19344/25.
Згідно з п.3.1 Договору, гонорар адвоката за надання професійної правничої допомоги клієнту у фіксованому розмірі становить 24750 грн.
Крім того, адвокатом також долучено до матеріалів справи квитанцію до прибуткового касового ордера №23/09/25-1 від 23.09.2025 про сплату Сулимкою М.Я. 24750 грн.
Дослідивши надані адвокатом докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги складність справи та обсяг наданих послуг у вигляді професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, заперечення адвоката Сампари Н.М., викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7000 грн, оскільки саме така сума, на думку колегії суддів, буде відповідати критерію розумності, справедливості та виконаній адвокатом роботи.
При цьому колегія суддів вважає слушними доводи адвоката Сампари Н.М., викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що рішення по даній справі не ухвалено.
У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не дотримався належним чином вимог процесуального закону, а тому дійшов помилкового висновку про відмову представнику відповідача у стягненні з позивача на користь відповідача понесених ним витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, у зв`язку з чим ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 березня 2026 року в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення клопотання.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 березня 2026 року в частині відмови у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 — адвоката ВАРОДИ Павла Борисовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу — скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким клопотання задовольнити частково.
Стягнути з позивачки ОСОБА_2 на користь відповідачки ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені нею в суді першої інстанції в сумі 7000 грн.
В задоволенні решти вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий 
Судді