ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 902/1497/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Студенець В.І.
за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,
прокурора - Гудименко Ю.В., 
позивача 1 - не з`явились, 
позивача 2 - Сеніва А.М.,
відповідача 1 - не з`явились,
відповідачки 2 - Задарко Ю.М., 
третьої особи - не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Дощини Світлани Лівонівни
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.11.2024 (головуючий суддя - Бучинська Г.Б., судді: Маціщук А.В., Філіпова Т.Л.) та рішення Господарського суду Вінницької області від 08.02.2024 (суддя Яремчук Ю.О.)
у справі №902/1497/23
за позовом Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби та Вінницької обласної ради
до 1. Тиврівського обласного будинку-інтернату для осіб з інвалідністю та осіб похилого віку,
2. фізичної особи - підприємця Дощини Світлани Лівонівни,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів: Південно-Західне міжобласне відділення Антимонопольного комітету України,
про визнання договору недійсним та повернення 251 080 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень 
1. Заступник керівника Вінницької окружної прокуратури (далі за текстом також - прокурор) в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби та Вінницької обласної ради звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Тиврівського обласного будинку-інтернату для осіб з інвалідністю та осіб похилого віку (далі за текстом також - Будинок-інтернат) та фізичної особи-підприємця Дощини Світлани Лівонівни (далі за текстом також - ФОП Дощина С.Л.) про визнання недійсним договору про публічну закупівлю та повернення 251 080 грн.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор стверджує, що оспорюваний договір укладений за підсумками відкритих торгів, результати яких спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, а тому підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам з умислу однієї сторони - ФОП Дощини С.Л., на підставі статті 203, частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).
3. Заперечуючи проти позову, відповідач 1 вказує на відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору з огляду на те, що: постачальник виконав свої договірні зобов`язання; продукція поставлялася якісна і вчасно; у цій процедурі торгів ціни на замовлену продукцію, виставлені (оголошені) постачальником, були найнижчими; харчування підопічних Будинку-інтернату здійснювалось своєчасно, відповідно до норм та графіків харчування осіб спецкатегорій.
4. Заперечуючи проти позову, відповідачка 2 стверджує, зокрема, про те, що:
(1) оспорюваний правочин є виконаним, відповідачка 2 отримала визначені договором кошти, а відповідач 1 - продукти харчування; 
(2) у торгах брало участь лише два учасники - фізичні особи-підприємці, інших учасників зареєстровано не було;
(3) на момент звернення прокурора до суду строки дії договору та зобов`язань за ним закінчились; 
(4) рішення Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27.10.2021 №72/52-р/к, яким дії ФОП Дощини С.Л. та ФОП Бондар Т.О. щодо узгодження своєї поведінки під час участі в конкурсних торгах на закупівлю продуктів харчування визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосується спотворення результатів торгів, не існувало як на момент прийняття замовником рішення про визнання пропозиції учасника ФОП Дощини С.Л. переможцем відкритих торгів, так і на момент укладання договору; 
(5) зазначене рішення Адміністративної колегії є обов`язковим саме для осіб, яких вони стосуються, що, в свою чергу, є відмінним від преюдиційності обставин, визначених приписами частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі також - ГПК).
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
5. 11.01.2019 Будинок-інтернат в електронній системі закупівель "Ргоzorro" опублікував оголошення стосовно проведення відкритих торгів із закупівлі овочів, фруктів та горіхів (ідентифікатор публічної закупівлі UА-2019-01-11-000725-b), доступне за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2019-01-11-000725-b. 
Очікувана вартість предмета закупівлі становила 252 тис. грн. 
Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подали два суб`єкти господарювання: ФОП Дощина С.Л. (з ціновою пропозицією 251 080,00 грн) та ФОП Бондар Т.О. (з ціновою пропозицією 251 920,00 грн).
6. Рішенням тендерного комітету Будинку-інтернату, оформленим протоколом його засідання від 29.01.2019, переможцем за результатами відкритих торгів визнано ФОП Дощину С.В. з ціновою пропозицією 251 080,00 грн по закупівлі UA-2019-01-11-000725-b за кодом CPV ДК 021:2015-03220000-9 овочі, фрукти та горіхи, прийнято рішення про намір укласти договір, про що було розміщено повідомлення.
7. 09.02.2019 Будинок-інтернат (замовник) та ФОП Дощина С.Л. (постачальник) уклали договір №43, відповідно до якого постачальник зобов`язується здійснити продаж замовнику продуктів харчування, а саме овочів, фруктів та горіхів згідно зі специфікацією.
8. Відповідно до пункту 7.1 договору ціна договору складає 251 080 грн. 
9. Замовник зобов`язується оплатити за поставлений товар протягом 3-х банківських днів або після отримання фінансування (пункт 6.2 договору).
10. Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до моменту його остаточного виконання, але в будь-якому випадку до 31.12.2019 (пункт 8.1 договору).
11. До договору сторони обопільно підписали додаток №1 - специфікацію, яким погодили поставку продукції.
12. Рішенням Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27.10.2021 №72/52-р/к у справі №03-06/06-20 встановлено, що під час проведення вищевказаної закупівлі ФОП Дощина С.Л. та ФОП Бондар Т.О. вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів.
13. Вказане рішення Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України обґрунтоване виявленими обставини, які свідчать, що учасники ФОП Дощина С.Л. та ФОП Бондар Т.О. узгоджували свою поведінку під час підготовки та участі в торгах, що, зокрема, підтверджується: 
наявністю трудових відносин між учасниками до проведення торгів, господарських відносини після проведення торгів; 
наявністю телефонних розмов між сторонами у період проведення торгів; 
синхронністю дій у часі під час завантаження тендерної пропозиції у торгах; 
поведінкою під час електронного аукціону; 
вчиненням певних дій через однаковий електронний майданчик;
використанням однієї і тієї ж ІР адреси під час участі у торгах, поданням податкової звітності, електронним банкінгом; 
використанням однієї електронної пошти під час подання електронної звітності; 
завантаженням копії паспорта конкурента та однаковим форматом файлів документів, завантажених сторонами у торгах; 
однаковими назвами завантажених файлів документів сторін у торгах; 
схожістю в текстах документів сторін у торгах.
14. Листом від 26.10.2021 ФОП Дощина С.Л. повідомила Антимонопольний комітет України, що порушення законодавства про захист економічної конкуренції визнає та звернулася з клопотанням про застосування мінімального розміру штрафних санкцій.
15. За наслідками розгляду вищевказаної справи рішенням Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27.10.2021 на Дощину С.Л. накладено штраф у розмірі 18 831 грн.
16. Згідно інформації, яка міститься у листі Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 19.09.2023 №72-02/1630, рішення Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27.10.2021 №72/52-р/к у справі №03-06/06-20 ФОП Дощина С.Л. в судовому порядку не оскаржувала, штраф сплатила у добровільному порядку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
17. Господарський суд Вінницької області рішенням від 08.02.2024 у справі №902/1497/23, яке Північно-західний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 13.11.2024, позов задовольнив. Визнав недійсним договір про публічну закупівлю від 09.02.2019 №43, укладений між Тиврівським обласним будинком-інтернатом для осіб з інвалідністю та осіб похилого віку та ФОП Дощиною С.Л. Стягнув з ФОП Дощини С.Л. на користь Тиврівського обласного будинку-інтернату для осіб з інвалідністю та осіб похилого віку 251 080 грн, а з Тиврівського обласного будинку-інтернату для осіб з інвалідністю та осіб похилого віку одержані ним за рішенням суду 251 080 грн стягнув в дохід держави.
18. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що: 
(1) у діях відповідачки 2 вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам з метою усунення конкуренції під час проведення зазначеного тендеру та недобросовісне отримання права на укладення договору;
(2) рішення тендерного комітету Будинку-інтернату, оформлене протоколом його засідання від 29.01.2019, завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам з умислу однієї сторони; 
(3) договір укладений за підсумками відкритих торгів, результати яких спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам з умислу відповідачки 2 на підставі частини третьої статті 228 ЦК.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи. Клопотання 
19. ФОП Дощина С.Л. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.11.2024 та рішення Господарського суду Вінницької області від 08.02.2024 у справі №902/1497/23 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
20. Підставою касаційного оскарження скаржниця визначила пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), зазначаючи, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених в постановах: від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, від 03.12.2021 у справі №906/1061/20, від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 08.05.2018 у справі №2а-3847/08/0470, від 04.06.2020 у справі №2а-6995/12/1370, від 03.09.2020 у справі №2а-0370/3414/12, від 26.10.2021 у справі №2а-19251/11/2670, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21, щодо застосування статей 216, 228 ЦК, статті 208 Господарського кодексу України (далі - ГК).
21. Доводи скаржниці зводяться до того, що:
(1) суб`єкти, визначені прокурором як позивачі, не наділені тими повноваженнями, на виконання яких прокурор подав позов. Невідповідний склад позивачів є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову;
(2) суди попередніх інстанцій не врахували наявність сталої судової практики і не застосували правові позиції Верховного Суду стосовно того, що за своєю суттю наслідки, передбачені статтею 208 ГК та частиною третьою статті 228 ЦК є адміністративно-господарськими санкціями, які стягуються за рішенням суду в дохід держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, та які повинні застосовуватись із додержанням строків, встановлених статтею 250 ГК;
(3) натомість суди застосували нерелевантний висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.07.2023 у справі №160/14095/21, щодо застосування норм частини першої статті 208 та частини першої статті 250 ГК, правової природи наслідків визнання господарського зобов`язання недійсним і строків їх застосування;
(4) окремі недоліки процедури проведення публічної закупівлі, наведені в рішенні Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27.10.2021 №72/52-р/к, не спростовують правомірність мети договору та його повне виконання обома сторонами, а тому не можуть бути підставою для визнання цього договору недійсним;
(5) суди попередніх інстанцій не зазначили, в чому саме полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного договору, а також про наявність протиправних наслідків за фактом виконання оскаржуваного правочину та наявності вини відповідачів у формі умислу;
(6) відповідачка понесла відповідальність за вчинене нею порушення законодавства про захист економічної конкуренції, сплативши накладений на неї штраф;
(7) суди не врахували, що згідно з позицією Верховного Суду сам факт вчинення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням Антимонопольного комітету України, не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (частина третя статті 228 ЦК); 
(8) апеляційний суд помилково вважав, що позовна вимога про визнання недійсним виконаного договору без одночасного заявлення позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених статтею 216 ЦК, є належним способом захисту, який передбачений законом.
22. Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області подало відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що у нього були відсутні правові підстави для прийняття рішення про проведення моніторингу закупівлі, яка є предметом розгляду цієї справи №902/1497/23. Позиція Держаудитслужби щодо представництва інтересів держави за участю або без такої представників Держаудитслужби висвітлена в листі від 27.06.2019 №25-17/395-2019, яка підтримана листом Генеральної прокуратури України від 05.08.2019 №05/1-11616-19, які наявні в матеріалах справи.
23. Вінницька окружна прокуратура подала відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує доводи скаржниці та стверджує, що: 
(1) оскільки засновником відповідача 1 та власником його майна є територіальна громада Вінницької області в особі Вінницької обласної ради, яка фінансує і контролює діяльність цього комунального закладу, а також зобов`язана контролювати виконання обласного бюджету, зокрема, законність та ефективність використання коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, Вінницька обласна рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету, а тому є належним позивачем у цій справі;
(2) Північний офіс Держаудитслужби наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель на території Вінницької області;
(3) наслідки визнання господарського зобов`язання недійсним не є видом господарських санкцій, передбачених розділом V ГК, а є окремим видом відповідальності, у зв`язку з чим на ці правовідносини не поширюються норми статті 250 ГК щодо строків застосування адміністративно-господарських санкцій;
(4) адміністративно-господарські санкції застосовані до скаржниці Антимонопольним комітетом України у виді штрафу за порушення економічного законодавства, а правове обґрунтування позовних вимог ґрунтується на спеціальній процедурі визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину в порядку частини третьої статті 228 ЦК;
(5) пред`явлення позову зумовлено очевидним порушенням інтересів держави в бюджетній сфері, оскільки вчинення відповідачкою 2 порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендеру, призвело до придбання товару за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендеру її видимості. Наслідком цього стало нівелювання мети публічної закупівлі - отримання послуги з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів;
(6) висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, спростовують доводи скаржниці стосовно того, що у разі визнання недійсним договору, укладеного з порушенням учасником закупівлі законодавства про захист економічної конкуренції, не є можливим застосування передбачених положеннями частини третьої статті 228 ЦК наслідків недійсності договору, вчиненого з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, а застосуванню підлягають наслідки виконання недійсного правочину, передбачені частиною першою статті 216 ЦК.
24. Вінницька обласна рада також подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить врахувати наведені нею доводи стосовно того, що: 
(1) оскаржувані рішення в частині задоволених позовних вимог не в повній мірі відповідають вимогам щодо законності та обґрунтованості;
(2) прокурор не довів підстав представництва інтересів держави в суді в особі Північного офісу Держаудитслужби та Вінницької обласної ради, а суди не встановили конкретних норм права, які б надавали Вінницькій обласній раді повноваження на здійснення контролю за законністю проведених закупівель та ефективністю використання бюджетних коштів відповідачем 1, а також на звернення до суду з позовами про оскарження правочинів, укладених комунальними підприємствами, установами, організаціями;
(3) у разі завдання шкоди інтересам держави і суспільства внаслідок укладення спірного договору, прокурор мав право пред`явити вимогу про стягнення шкоди відповідно до статті 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції". Однак, звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору та стягнення до доходу держави коштів, отриманих за договором, незважаючи на те, що умови оспорюваного договору були повністю виконані;
(4) частина третя статті 228 ЦК передбачає не реституцію, а стягнення в дохід держави адміністративно-господарської санкції згідно з частиною першою статті 238 ГК;
(5) стягнення в дохід місцевого бюджету не передбачено частиною третьою статті 228 ЦК.
25. Вінницька окружна прокуратура подала клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду (далі за текстом також - Об`єднання палата) від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, до закінчення перегляду якої в касаційному порядку Суд зупиняв провадження у цій справі. 
26. Необхідність передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду прокурор обґрунтовує вадами вказаної постанови Об`єднаної палати від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 та необхідністю забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового захисту прав та інтересів у справах подібної категорії щодо застосування приписів частини третьої статті 228 ЦК, в яких ухвалені остаточні рішення.
27. При цьому необхідність відступу від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Об`єднаної палати від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, прокурор мотивує тим, що:
(1) висновки Об`єднаної палати у справі №922/3456/23 сформовані всупереч приписам процесуального законодавства та прямо суперечать змісту частини третьої статті 228 ЦК;
(2) Об`єднана палата, приймаючи до розгляду справу №922/3456/23, ні в ухвалі від 20.12.2024, ні в подальшому у постанові від 19.12.2025 не навела жодної підстави для відступлення від висновку щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК у подібних правовідносинах (зміна законодавства; ухвалення Конституційним Судом України рішення або ж винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо).
Як наслідок, Об`єднана палата, поза процесуальним законодавством, всупереч частині другій статті 302 ГПК, уточнила, а не відступила від висновків, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК;
(3) об`єднана палата, виснуючи про недопустимість застосування частини третьої статті 228 ЦК у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, фактично створила умови, за яких ця норма законодавства взагалі не підлягає застосовуванню і такий категоричний висновок щодо "невластивості цивільному законодавству" положень частини третьої статті 228 ЦК суперечить вже існуючій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у справах №420/12471/22, №924/971/23 та №918/1043/21, про обґрунтованість застосування цієї норми права до цивільних правовідносин, у тому числі щодо суб`єктів господарювання.
28. Вінницька обласна рада подала заперечення на клопотання прокурора про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, мотивоване тим, що:
(1) прокурор ігнорує той факт, що правова проблема, яка є предметом спору в цій справі (співвідношення частини третьої статті 228 ЦК та законодавства про захист економічної конкуренції), вже вирішена компетентним складом суду, а саме Об`єднаною палатою, яка у поставові від 19.12.2025 в справі №922/3456/23 вже сформувала єдиний правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах;
(2) незгода прокурора з правовим висновком Об`єднаної палати не є підставою для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду;
(3) передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду одразу після ухвалення рішення Об`єднаною палатою з того ж питання підриває принцип правової визначеності;
(4) повторне зупинення провадження у цій справі та передача її на розгляд Великої Палати Верховного Суду призведе до невиправданого затягування розгляду спору, тоді як в умовах воєнного стану та складної ситуації в енергетиці соціальні заклади (яким є Будинок-інтернат) та органи місцевого самоврядування потребують правової визначеності для стабільної роботи. 
29. Вінницька обласна рада також подала додаткові пояснення щодо необхідності врахування при розгляді цієї справи правової позиції Об`єднаної палати, викладеної у постанові від 19.12.2025 в справі №922/3456/23, з огляду на що просила скасувати оскаржувані рішення судів та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову прокурора.
30. Тиврівський обласний будинок-інтернат для осіб з інвалідністю та осіб похилого віку подав додаткові письмові пояснення щодо касаційної скарги, в яких просить касаційну скаргу задовольнити, оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову з огляду на (1) правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 19.12.2025 в справі №922/3456/23, та (2) звернення прокурора з цим позовом до суду через 4 роки та 9 місяців з дати укладення договору, тобто з пропуском позовної давності.
Позиція Верховного Суду
Щодо представництва прокурором інтересів держави в особі Вінницької обласної ради та Північного офісу Держаудитслужби
31. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
32. Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені в Законі України "Про прокуратуру", частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
33. Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
34. Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
35. Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
36. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. 
Постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі №915/478/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі №553/2759/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19, на які скаржниця посилається за текстом касаційної скарги.
37. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19, на які скаржниця посилається за текстом касаційної скарги). 
Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19, на які скаржниця посилається за текстом касаційної скарги).
38. У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.
39. Верховний Суд у постанові від 07.12.2021 у справі №903/865/20 наголосив, що прокурор насамперед повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу.
40. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 узагальнила висновки щодо застосування вищевказаних норм права та виснувала, що:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
41. Обґрунтовуючи наявність підстав для звернення з цим позовом до господарського суду в інтересах держави в особі Вінницької обласної ради та Північного офісу Держаудитслужби , прокурор стверджує, що: 
(1) таке (звернення) зумовлено очевидним порушенням інтересів держави в бюджетній сфері через допущене ФОП Дощиною С.Л. порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендера, що, в свою чергу, призвело до придбання продукції за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендера її видимості. Наслідком цього стало нівелювання мети публічної закупівлі - отримання товару з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів;
(2) Вінницька обласна рада має повноваження здійснювати контроль законності проведених закупівель за бюджетні кошти та контроль за ефективністю використання бюджетних коштів при укладенні господарських договорів Будинком-інтернатом, так як останній є об`єктом права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області, управління яким здійснює Вінницька обласна рада (пункт 1.4 статуту Будинку-інтернату, затвердженого рішенням 12 сесії Вінницької обласної ради 8 скликання від 24.09.2021 №221); оспорюваний договір фінансувався за рахунок коштів обласного бюджету, затвердження та виконання якого, в тому числі підзвітними та підконтрольними установами, здійснює Вінницька обласна рада як орган місцевого самоврядування;
(3) Держаудитслужба наділена повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель, а отже є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
42. Щодо звернення прокурора з цим позовом в інтересах держави в особі Вінницької обласної ради Суд зазначає таке.
43. Відповідно до пункту 11 частини першої статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" замовники - суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону.
44. Частина перша статті 2 цього Закону визначає, що до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, юридичні особи, які є підприємствами, установами, організаціями (крім тих, які визначені у пунктах 1 і 2 цієї частини) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.
45. Згідно з частиною другою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. 
46. Відповідно до частини першої статті 17 вказаного Закону відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.
47. Стаття 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачає, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
48. Відповідно до частин першої, четвертої та восьмої статті 60 цього Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. 
Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
49. Районні та обласні ради затверджують районні та обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних та культурних програм, контролюють їх виконання.
Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону (частини друга, четверта статті 61 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
50. Наведене свідчить про те, що обласна рада (у цьому випадку Вінницька обласна рада) як орган місцевого самоврядування, який бере участь у формуванні бюджету та забезпечує його виконання, наділена обов`язком забезпечувати ефективне та раціональне використання бюджетних коштів, а також вживати заходів для запобігання порушенням інтересів держави у бюджетній сфері та сфері публічних закупівель.
51.  З огляду на наведене та враховуючи, що Будинок-інтернат, який виступає стороною оспорюваного правочину, є об`єктом права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області, управління яким здійснює Вінницька обласна рада, Суд вважає, що остання наділена визначеними законодавством повноваженнями щодо здійснення контролю за належним функціонуванням підпорядкованого комунального закладу, дотриманням вимог законодавства у сфері фінансово-господарської діяльності, а також забезпеченням ефективного та правомірного витрачання ним коштів відповідно до встановлених процедур. Контрольні функції ради поширюються на правомірність укладених правочинів та їх відповідність принципам ефективного використання бюджетних ресурсів, що зумовлює її правову зацікавленість у вирішенні цього спору.
52. Посилання скаржниці в аспекті її доводів про відсутність у Вінницької обласної ради повноважень на звернення до суду з відповідним позовом на рішення 23 сесії Вінницької обласної ради 3 скликання від 12.10.2001 №483 "Про управління об`єктами спільної власності територіальних громад області", відповідно до якого повноваження щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад області в галузі соціального захисту населення делеговані Вінницькій обласній державній адміністрації, Суд вважає безпідставними, так як відповідне рішення було прийнято за 20 років до рішення 12 сесії Вінницької обласної ради 8 скликання від 24.09.2021 №221, яким затверджено статут Будинку-інтернату, який визначає, що останні є об`єктом права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області, управління яким здійснює саме Вінницька обласна рада .
53. При цьому Суд враховує, що у контексті наведеного скаржниця не доводить, що виключно Вінницька обласна державна адміністрація є єдиним та належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель, зокрема в аспекті правових висновків Верховного Суду стосовно того, що закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду; належним буде звернення до суду в особі хоча б одного з них (постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19, Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №923/449/18, від 25.02.2021 у справі №912/9/20, від 25.06.2024 у справі №918/760/23, від 01.10.2024 у справі №918/778/23, від 20.02.2025 у справі №910/16372/21).
54. Щодо звернення прокурора з цим позовом в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби Суд зазначає таке.
55. Відповідно до статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі" контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією, цим Законом та іншими законами України, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю. 
56. Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", згідно зі статтею 1 здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Орган державного фінансового контролю у своїй діяльності керується Конституцією України, Бюджетним кодексом України, цим Законом, іншими законодавчими актами, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
57. Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю (пункт 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43 (зі змінами та доповненнями).
58. Стаття 8 вказаного Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" визначає, що орган державного фінансового контролю, зокрема, здійснює державний фінансовий контроль та контроль за: цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів; усуненням виявлених недоліків і порушень; розробляє пропозиції щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб.
59. Органу державного фінансового контролю надається право, зокрема:
пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; 
порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; 
при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (стаття 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні").
60. Відповідно до підпунктів 3, 9 пункту 4 Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, зокрема, звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
61. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що Держаудитслужба як орган державного фінансового контролю наділена повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель, які (повноваження) здійснює як безпосередньо, так і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи ( у цьому випадку через Північний офіс Держаудитслужби, повноваження якого поширюються, зокрема, і на територію Вінницької області).
62. За наведеного Суд враховує, що в постанові від 12.03.2025 у справі №924/524/24 (пункти 5.33-5.34) Верховний Суд зазначив, що у категорії спорів щодо визнання недійсними положень договорів, укладених у межах публічних закупівель, звернення прокурора в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та належного виконання договірних зобов`язань відповідно до положень Закону України "Про публічні закупівлі".
З огляду на це, представництво прокурором інтересів держави може бути обґрунтовано внаслідок звернення:
- в інтересах власника юридичної особи, яка є стороною оспорюваного договору (зокрема, в статусі замовника, покупця), за рахунок якої здійснюється оплата такого договору. Такий суб`єкт наділений визначеними законодавством повноваженнями щодо здійснення контролю за належним функціонуванням підпорядкованого підприємства чи установи, забезпеченням ефективного та правомірного витрачання коштів відповідно до визначених процедур. При цьому джерело походження таких коштів (державний або місцевий бюджет, власні надходження підприємства чи інші фінансові ресурси) не є визначальним, оскільки обов`язок нагляду (контролю) за фінансово-господарською діяльністю юридичної особи покладено на її власника незалежно від джерел фінансування.
Відтак, у разі виявлення порушень під час укладення чи виконання договору, які можуть вплинути на дотримання законодавства у сфері фінансово-господарської діяльності, саме власник такої юридичної особи, як суб`єкт, наділений повноваженнями щодо контролю за її діяльністю (забезпечення законності фінансових операцій і цільового використання коштів), має правові підстави для звернення до суду в статусі належного позивача;
- в інтересах розпорядника бюджетних коштів, за рахунок яких здійснювалася оплата за оспорюваними правочинами. У такому випадку звернення обґрунтовується тим, що розпорядник коштів має безпосередній контрольний обов`язок щодо цільового та ефективного використання державних або місцевих фінансів, що є предметом відповідного договору. Його функції спрямовані на забезпечення дотримання вимог законодавства при здійсненні закупівель та використанні бюджетних коштів, а тому він може бути позивачем у справах, пов`язаних із їх нецільовим використанням;
- в інтересах органу державного фінансового контролю. Відповідно до Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" та Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43, Державна аудиторська служба України здійснює моніторинг та контроль за дотриманням бюджетної дисципліни, законністю витрачання коштів та укладення договорів у межах бюджетного фінансування.
Відповідно, звернення прокурора в інтересах такого органу є обґрунтованим, якщо спір стосується порушень, що входять до його компетенції.
Таким чином, у кожному конкретному випадку визначення належного суб`єкта представництва інтересів держави здійснюється з урахуванням специфіки спірних правовідносин, характеру позовних вимог та правового статусу відповідних суб`єктів у сфері публічних закупівель. При цьому таке обґрунтування може засновуватися одночасно на сукупності повноважень відповідного суб`єкта, зокрема його статусу як власника юридичної особи, що є стороною договору, та розпорядника коштів, за рахунок яких здійснюється фінансування відповідних правочинів.
63. З огляду на зазначене та наведене прокурором у позові обґрунтування підстав звернення й наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Вінницької обласної ради та Північного офісу Держаудитслужби, зокрема, із посиланням на допущене ними нездійснення належного захисту інтересів держави, що скаржниця не оскаржує, а лише стверджує про відсутність у них відповідних повноважень, звернення прокурора з цим позовом до суду в інтересах в держави в особі вказаних органів відповідає вимогам законодавства та узгоджується з актуальними правовими підходами Верховного Суду.
Щодо розгляду спору по суті
64. Предметом спору у цій справі є вимоги прокурора про визнання недійсним укладеного відповідачами договору про публічну закупівлю як такого, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам з умислу однієї сторони - ФОП Дощини С.Л., а також вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору шляхом стягнення з ФОП Дощини С.Л. на користь Будинку-інтернату коштів, отриманих за результатами виконання договору про закупівлю товарів, у сумі 251 080 грн, а з Будинку-інтернату в дохід держави (частина третя статті 228 ЦК).
65. Частина перша статті 202 ЦК передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
66. Згідно зі статтею 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
67. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК).
68. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК.
69. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
70. Згідно з частиною другою, третьою статті 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).
71. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
72. За змістом частини третьої статті 228 ЦК у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
73. Чітке законодавче визначення поняття "інтерес" та поняття "інтерес держави і суспільства" відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття "інтерес" є ширшим, адже охоплює, наприклад, "охоронюваний законом інтерес", "публічний інтерес", "суспільний інтерес" тощо.
74. Конституційний Суд України у рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 надав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес": у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
75. Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №3-рп/99).
76. Поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
77. Отже, з огляду на зміст частини третьої статті 228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони, і така (мета) завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
78. Відтак для правильного вирішення такого спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін, адже не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
79. Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства, та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
80. Отже, для застосування положень частини третьої статті 228 ЦК необхідно довести, що спірний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства.
81. При цьому Суд враховує, що питання застосування частини третьої статті 228 ЦК до правовідносин, які є подібними до спірних у цій справі №902/1497/23 правовідносин, постало перед об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №922/3456/23, до закінчення перегляду якої Суд зупиняв провадження у цій справі та ухвалену постанову в якій від 19.12.2025 враховує при розгляді цієї справи в силу положень частини четвертої статті 300 ГПК.
82. Зокрема, у межах справи №922/3456/23, предметом розгляду якої, серед іншого, були вимоги про визнання недійсним договору про закупівлю та стягнення коштів на підставі частини третьої статті 228 ЦК, перед об`єднаною палатою постало питання, чи є укладений правочин (договір на закупівлю) таким, що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції").
83.  У контексті вказаного питання об`єднана палата у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 виснувала, зокрема, про таке:
"Щодо правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених ч.3 ст. 228 ЦК
66. Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010 ст.228 була доповнена ч.3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
67. Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч.3 ст.228 ЦК неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).
68. Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч.3 ст.228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).
69. За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
70. Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
71. Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
72. У ч.3 ст.228 ЦК передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
73. Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Щодо відповідності приписів ч.3 ст.228 ЦК критеріям ЄСПЛ щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції
74. Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
75. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
76. Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
77. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
89. Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10). Заявник ( ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (ст.1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
90. ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей ст.1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором.
91. Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.
А. Щодо винної особи
92. У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертає увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
93. Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
94. Отже, для застосування приписів ч.3 ст.228 ЦК прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.
95. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК.
96. Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
100. Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
101. Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч.3 ст.228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
103. Отже, колегія суддів у справі №911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).
104. Тим не менше, Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, ч.3 ст.228 ЦК так і не була виключена з ЦК, хоча її аналог у ГК (ст.208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним.
105. Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнює висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК, таким чином:
При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Б. Щодо добросовісної сторони правочину
106. ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовсної сторони правочину, СКП "Харківзеленбуд").
107. На перший погляд, приписи ч.3 ст.228 ЦК свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника.
108. Втім, Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.
109. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
110. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").".
84. Отже, у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 об`єднана палата виснувала, що норма частини третьої статті 228 ЦК не може бути застосована як правова підстава для визнання договору недійсним та застосування санкції, передбаченої цією нормою, у випадку порушення суб`єктом господарювання норм законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
85. Тоді як суди попередніх інстанцій у цій справі №902/1497/23, задовольняючи позовні вимоги за встановлених ними обставин, вважали, що оспорюваний договір про закупівлю укладений за підсумками відкритих торгів, результати яких спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам з умислу відповідачки 2 на підставі частини третьої статті 228 ЦК.
86. Крім цього Суд враховує, що у пункті 95 постанови від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 об`єднана палата зазначила, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси, тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК.
87. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
88. З огляду на викладене Суд вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину та для застосування особливого виду наслідків його недійсності відповідно до частини третьої 228 ЦК, так як такі (висновки) не узгоджуються з висновками Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, викладеними у постанові об`єднаної палати від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, що, в свою чергу, свідчить про обґрунтованість та правомірність доводів скаржниці в цій частині, та є підставою для скасування оскаржуваних рішень судів про задоволення позову та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
89. Вінницька окружна прокуратура подала клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, до закінчення перегляду якої в касаційному порядку Суд зупиняв провадження у цій справі. 
90. Необхідність передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду прокурор обґрунтовує вадами вказаної постанови Об`єднаної палати від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 та необхідністю забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового захисту прав та інтересів у справах подібної категорії щодо застосування приписів частини третьої статті 228 ЦК, в яких ухвалені остаточні рішення.
91. При цьому необхідність відступу від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові об`єднаної палати від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, прокурор мотивує тим, що:
(1) висновки об`єднаної палати у справі №922/3456/23 сформовані всупереч приписам процесуального законодавства та прямо суперечать змісту частини третьої статті 228 ЦК;
(2) об`єднана палата, приймаючи до розгляду справу №922/3456/23, ні в ухвалі від 20.12.2024, ні в подальшому у постанові від 19.12.2025 не навела жодної підстави для відступлення від висновку щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК у подібних правовідносинах (зміна законодавства; ухвалення Конституційним Судом України рішення або ж винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо).
Як наслідок, об`єднана палата, поза процесуальним законодавством, всупереч частині другій статті 302 ГПК, уточнила, а не відступила від висновків, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК;
(3) об`єднана палата, виснуючи про недопустимість застосування частини третьої статті 228 ЦК у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, фактично створила умови, за яких ця норма законодавства взагалі не підлягає застосовуванню і такий категоричний висновок щодо "невластивості цивільному законодавству" положень частини третьої статті 228 ЦК суперечить вже існуючій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у справах №420/12471/22, №924/971/23 та №918/1043/21, про обґрунтованість застосування цієї норми права до цивільних правовідносин, у тому числі щодо суб`єктів господарювання.
92. Розглянувши вказане клопотання Суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на таке.
93. Частина третя статті 302 ГПК, на підставі якої прокурор заявив відповідне клопотання, визначає, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
94. Тобто, за змістом вказаної норми суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, може передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду лише у випадку, якщо буде вважати за необхідне відступити від висновку, зокрема, об`єднаної палати іншого касаційного суду.
95. Тоді як прокурор просить передати справу №902/1497/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку, викладеного в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, а не іншого касаційного суду, як цього вимагає частина третя статті 302 ГПК.
96. У разі незгоди з висновком, викладеним об`єднаною палатою у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, Суд може на підставі частини другої статті 302 ГПК передати справу на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, проте прокурор відповідного клопотання не заявляє.
97. Водночас, у аспекті наведеного прокурором мотивування, Суд звертає увагу на те, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
98. У цьому контексті Суд враховує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16).
99. Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення Європейським судом з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
100. Таким чином, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. 
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.
101. У світлі наведеного Суд враховує, що клопотання прокурора про передачу справи №902/1497/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду фактично зводиться до незгоди з висновками, викладеними у постанові Об`єднаної палати від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, до розгляду якої зупинялось провадження у цій справі №902/1497/23. 
102. При цьому прокурор не наводить вагомих і достатніх аргументів, які б дійсно свідчили про обґрунтовану необхідність у відступі від правових висновків Об`єднаної палати, сформованих у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, у межах розгляду якої остання сформувала правові висновки щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК у спірних правовідносинах, як і не доводить, що ухвалення вказаного судового рішення призвело до вад правозастосування, які б зумовлювали потребу у відступі від сформованої позиції.
103. Також Суд звертає увагу на те, що з часу формування правових висновків у справі №922/3456/23 щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК, від якого пропонує відступити прокурор, пройшло трохи більше двох місяців, протягом яких ні суспільні відносини, ні їх правове регулювання в державі не змінилися. 
104. Наведені прокурором правові позиції Верховного Суду, зокрема, Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 08.05.2025 у справі №420/12471/22, від 16.04.2025 у справі №924/971/23, від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, не суперечать сформованим об`єднаною палатою правовим висновкам, адже в жодній з указаних справ Велика Палата Верховного Суду не висновувала протилежного підходу щодо правової природи санкції, визначеної частиною третьою статті 228 ЦК.
105. З огляду на наведене та враховуючи, що прокурор не довів ні необхідність відступу від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові об`єднаної палати від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, ні наявність умов для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 302 ГПК, Суд відмовляє в задоволенні відповідного клопотання прокурора.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
106. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
107. Згідно з частинами першою-третьою статті 311 ГПК суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
108. З огляду на наведене та враховуючи, що доводи скаржниці по суті спору в межах визначеної нею підстави касаційного оскарження отримали підтвердження під час касаційного провадження, Суд вважає за необхідне скасувати оскаржувані у цій справі рішення про задоволення позову та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
Розподіл судових витрат 
109. Відповідно до статті 129 ГПК у зв`язку з тим, що касаційна скарга відповідачки 2 підлягає задоволенню, оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову, з прокуратури на користь відповідачки 2 підлягає стягненню 9 675,30 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 10 320,32 грн (з урахуванням коефіцієнту 0,8) - за подання касаційної скарги, разом 19 995,62 грн.
Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В : 
1.Відмовити у задоволенні клопотання Вінницької обласної прокуратури про передачу справи №902/1497/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
2.Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Дощини Світлани Лівонівни задовольнити.
3.Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.11.2024 та рішення Господарського суду Вінницької області від 08.02.2024 у справі №902/1497/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
4.Стягнути з Вінницької обласної прокуратури (21050, Вінницька область, місто Вінниця, вулиця Монастирська, будинок 33, код ЄДРПОУ 02909909) на користь фізичної особи-підприємця Дощини Світлани Лівонівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 19 995 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн 62 коп. судового збору.
5.Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду Вінницької області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р. Кібенко 

В.І. Студенець