ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м. Львів, вул. Личаківська, 81
_______________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року	 	Справа № 914/1877/25 	
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Манюка П.Т., суддів Рима Т.Я., Прядко О.В., за участю секретаря судового засідання Амбіцької І.О., розглянувши матеріали
за апеляційною скаргою: 	Львівської міської ради, 	

на рішення:	Господарського суду Львівської області від 30.03.2026 (суддя Бортник О.Ю., повний текст рішення складено 07.04.2026),	
у справі:	№ 914/1877/25,	
за первісним позовом: 	Львівської міської ради, м. Львів,	
до відповідача:	Товариства з обмеженою відповідальністю «Офісний центр «К-59», м. Львів,	
про:	стягнення 603 830, 23 грн	
та за зустрічним позовом: 	Товариства з обмеженою відповідальністю «Офісний центр «К-59», м. Львів,	
до відповідача:	Львівської міської ради, м. Львів,	
про: 	стягнення 548 652, 08 грн	

Представники учасників справи:
від позивача: Полійчук Софія Русланівна – представник, 
від відповідача: Гнатишак Олег Володимирович – представник.

встановив:

Короткий зміст первісних позовних вимог, зустрічних позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
Львівська міська рада (надалі позивач, апелянт) звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Офісний центр «К-59» (надалі відповідач) про стягнення 472 000, 00 грн безпідставно набутих коштів, а також 98 544, 53 грн інфляційних та 33 285, 70 грн 3 % річних.
В обґрунтування первісних позовних вимог позивач вказує, що відповідач як замовник будівництва повинен був сплати на рахунок позивача кошти пайової участі для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова до прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію у сумі 472 000, 00 грн.
З огляду на неукладення відповідачем договору про пайову участь та несплату такої після завершення будівництва, позивачем проведено нарахування пайової участі згідно з розділом ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 132-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», який набрав чинності з 01.01.2020 року.
Позивачем здійснено нарахування пайової участі у розмірі 4 % від кошторисної вартості будівництва, що становить суму в розмірі 472 000, 00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача.
В заперечення первісних позовних вимог та в обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач вказує, що між ним та Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради 11.01.2019 було укладено договір № 4 про пайову участь. На виконання умов вказаного договору, визначену в договорі суму пайової участі у розмірі 168 346, 56 грн, відповідачем було сплачено 21.01.2019 року.
У подальшому, у 2020 році Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради було донараховано відповідачеві пайову участь у загальному розмірі 1 020 652, 08 грн, відтак з врахуванням вже здійсненої оплати у 2019 році, відповідачем доплачено 852 305, 52 грн.
З урахуванням зменшення площі проведеної реконструкції та кошторисної вартості будівництва та нарахуванням позивачем розміру пайової участі відповідача в загальній сумі 472 000, 00 грн, відповідач вважає, що Львівська міська рада безпідставно зберігає кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Офісний центр «К-59» у розмірі 548 652, 08 грн, які підлягають поверненню відповідачеві, що стало предметом його зустрічного позову.
Господарський суд Львівської області рішенням від 01.04.2026 у справі № 914/1877/25 у задоволенні первісних позовних вимог відмовив повністю, зустрічні позовні вимоги задоволив повністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.
Позивач не погодився з ухваленим рішенням місцевого господарського суду, оскаржив його в апеляційному порядку та вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні первісних позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог. 
Апелянт вказує, що місцевий господарський суд належним чином не дослідив відмінності між площею об`єкта, яка враховувалась при розрахунку за договором про пайову участь у 2019 році та фактичною площею, яка була введена у експлуатацію, що суттєво впливає на вирішення цього спору. Також судом не було надано оцінку зміні розміру кошторисної вартості будівництва.
Окрім цього, позивач вважає, що у рішенні місцевого суду не вказано підставу для задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки чітко не визначено чи стягнено кошти на підставі статті 1212 ЦК України чи така позовна вимога випливає із договірних відносин.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що позивач помилково вказує на відсутність укладеного договору та сплаченої пайової участі відповідачем, оскільки між сторонами було укладено договір про пайову участь та ним сплачено кошти на користь Львівської міської ради у загальному розмірі 1 020 652, 08 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами.
Відповідач вказує, що площа збудованого об`єкта не впливає на визначення розміру пайової участі, оскільки відповідно до порядку, який визначений у Законі України «Про регулювання містобудівної діяльності», величина пайової участі визначається з врахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, а не площі об`єкта.
Окрім цього, відповідач звертає увагу, що у позовній заяві саме позивачем, як підставу для нарахування пайової участі визначено кошторисну вартість будівництва у розмірі 11 800 000, 00 грн. З врахування вказаної кошторисної вартості відповідачем було здійснено розрахунок переплати коштів, які він просить стягнути з позивача на підставі статті 1212 ЦК України. 

Процесуальні дії апеляційного господарського суду у справі.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 апеляційну скаргу Львівської міської ради залишено без руху.
12.05.2026 на адресу суду через підсистему Електронний суд від представника апелянта надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради від 27.04.2026 на рішення Господарського суду Львівської області від 30.03.2026 у справі № 914/1877/25, витребувано в Господарського суду Львівської області матеріали справи № 914/1877/25.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.05.2026 розгляд справи призначено на 15.06.2026 року. 
У судове засідання 15.06.2026 представник апелянта з`явився, підтримав вимоги апеляційної скарги у повному обсязі з підстав зазначених в апеляційній скарзі та усних поясненнях 
У судове засідання 15.06.2026 представник відповідача з`явився, заперечив проти апеляційної скарги.
У судовому засіданні 15.06.2026 проголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду. 

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши апеляційну скаргу та відзив на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (стаття 530 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Частиною 1 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України від 17.02.2011 № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності".
Відповідно до статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), замовником будівництва є фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проєктної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
Колегією суддів встановлено, що рішенням виконкому Львівської міської ради від 23.02.2018 № 193 відповідачу затверджено містобудівні умови та обмеження для проєктування об`єкта будівництва на реконструкцію частини нежитлових приміщень на вул. Кульпарківській, 59, з розширенням за рахунок надбудови з пристосуванням під адміністративно-офісний центр.
26.10.2018 Інспекцією ДАБІ у м. Львові зареєстровано дозвіл на виконання будівельних робіт № ЛВ 112182990378.
У подальшому, 11.01.2019 між відповідачем та Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради було укладено договір про пайову участь № 4.
Відповідно до п. 1.1 вказаного договору, замовник (відповідач) зобов`язується здійснити відрахування у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста шляхом сплати пайового внеску на умовах і у порядку, передбаченому цим договором.
Розділ 2 договору встановлює зобов`язання замовника, а саме пункт 2.2. визначає обов`язок відповідача сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова у сумі 168 346, 56 грн до 31.03.2019 року, але не пізніше дати прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. 
Вказаний пайовий внесок відповідачем було сплачено 21.01.2019, що підтверджується долученим до матеріалів справи платіжним дорученням № 164 та листом Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 30.06.2020 № 2301-вих-48484.
У зв`язку зі зміною розміру реконструйованої площі та кошторисної вартості будівництва, Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради листом від 30.06.2020 № 2301-вих-48484 було здійснено перерахування розміру пайової участі та визначено новий розмір - 1 020 652, 08 грн, проте з врахуванням вже сплаченої відповідачем суми у розмірі 168 346, 56 грн, розмір доплати становив 852 305, 52 грн пайового внеску. 
Як було встановлено місцевим господарським судом та не заперечується сторонами, відповідачем 30.06.2020 було здійснено оплату вищевказаної суми, що підтверджується платіжним дорученням № 696. 
Сертифікатом від 01.12.2022 № ЛВ122221130962 та актом готовності об`єкта до експлуатації від 29.11.2022 встановлено факт завершення будівельних робіт на спірному об`єкті та встановлено факт готовності до експлуатації. Загальна площа цього об`єкту становить 9 320, 5 м. кв., кошторисна вартість 11 800 000, 00 грн.
Виходячи із кошторисної вартості здійсненого відповідачем будівництва у розмірі 11 800 000, 00 грн, позивачем здійснено нарахування пайового внеску у розмірі 472 000, 00 грн, стягнення якого є предметом первісного позову. 
Беручи до уваги вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Львівської міської ради про стягнення з відповідача коштів зі сплати пайового внеску у розвиток інженерної та соціальної інфраструктури міста Львова у розмірі 472 000, 00 грн, оскільки при будівництві об`єкту відповідачем вже було сплачено суму пайового внеску в загальному розмірі 1 020 652, 08 грн. 
Щодо аргументу апелянта про зміну розміру площі об`єкта реконструкції та не дослідження судом першої інстанції розміру площі спірного об`єкту на момент укладення договору про пайову участь (3 924, 40 кв.м.) та фактичну площу (9 320, 5 кв.м.) об`єкта реконструкції, та вплив такої зміни на розмір зобов`язання, колегія суддів зазначає наступне.
Умови договору про пайову участь від 11.01.2019 № 4 укладеного між Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради та відповідачем, не містять пункту, який визначає площу об`єкта реконструкції, як зазначає апелянт у апеляційній скарзі, отже площа забудови не була погодженою сторонами умовою договору.
До матеріалів справи апелянтом не долучено жодних доказів, які б могли підтвердити, що розмір пайової участі у 2019 році було розраховано саме виходячи із розміру площі 3 924, 40 кв.м. запланованого будівництва.
Відповідно до частини 5 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакціїї чинній на момент укладення договору) величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.
Аналогічний підхід збережено і в Розділі ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», який набрав чинності 01.01.2020 року. Підпунктом 1 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ вказаного Закону прямо встановлено, що для нежитлових будівель та споруд розмір пайової участі становить 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом. 
Варто зауважити що згідно з ухвалами Львівської міської ради від 03.04.2008 № 1697 "Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова" та від 26.12.2019 № 6098 "Про порядок залучення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року", що регулюють питання визначенння розміру пайової участі для створення і розвитку інфраструктури м.Львова, загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта є основою для розрахунку пайової участі при будівництві нежитлових будівель та споруд.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.05.2024 у справі № 915/149/23 визначено, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI, чинної на момент виникнення спірних правовідносин).
Зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону. Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 911/594/18 (провадження № 12-81гс19), від 22.08.2018 у справі № 339/388/16-ц (провадження № 14-261цс18), від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 (провадження № 12-34гс21).
З врахуванням вищевказаного, колегія суддів відхиляє аргумент апелянта про не дослідження місцевим господарським судом зміни площі об`єкта реконструкції як чинника, який міг суттєво вплинути на розмір пайової участі, з огляду на відсутність впливу площі приміщень на розрахунок розміру пайової участі із реконструкції нежитлової будівлі, оскільки для розрахунку пайової участі підлягає застосуванню загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта. 
Щодо задоволення місцевим господарським судом зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «К-59» про стягнення з Львівської міської ради безпідставно набутих коштів, колегія суддів зазначає наступне.
Кваліфікація спірних правовідносин як зобов`язань у зв`язку із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави означає необхідність застосування норм передбачених ст. ст. 1212-1214 ЦК України та правових наслідків дій/бездіяльності відповідача у вигляді збереження (заощадження) у себе відповідних сум орендної плати.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Дана правова позиція повністю узгоджується з практикою Верховного суду України, зокрема, викладеною у рішенні від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19.
За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України, для деліктних зобов`язань які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження відбулось за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові КГС ВС від 12 серпня 2021 року у справі № 910/17567/19.
Верховний Суд у постанові від № 903/357/21 від 25.08.2022 звертає увагу, що наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для висновку про віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами, оскільки сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором, зокрема переплата понад визначену в договорі суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі такого договору.
Колегія суддів звертає увагу, що кінцевий та остаточний розмір пайової участі має визначатись, виходячи з фактичних, а не проєктних, техніко-економічних показників збудованого та прийнятого в експлуатацію об`єкта. Ці фінальні показники були зафіксовані в Акті готовності об`єкта до експлуатації, технічному паспорті та сертифікаті про прийняття в експлуатацію, згідно з якими кошторисна вартість будівництва склала 11 800 000, 00 грн. 
Таким чином, після затвердження остаточних показників об`єкта будівництва та прийняття його в експлуатацію, правова підстава, на якій позивач отримав від відповідача кошти в частині, що перевищувала належний до сплати розмір - 472 000, 00 грн, відпала. 
З огляду на те, що між сторонами не було укладено нового договору про сплату пайової участі, зважаючи на наявність переплати за договором про пайову участь від 11.01.2019 № 4, задоволення місцевим господарським судом зустрічних позовних вимог та стягнення з позивача коштів на підставі статті 1212 ЦК України, як безпідставно набутого майна, відповідає вимогам законодавства.
За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на те, що скаржник в апеляційній скарзі не навів інших доводів, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта про необхідність скасування рішення суду першої інстанції є безпідставними.
Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 30.03.2026 у цій справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, прийняте з дотриманням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення немає.

Судові витрати.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладається на апелянта відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд 

постановив:

1. Апеляційну скаргу Львівської міської ради від 27.04.2026 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 30.03.2026 у справі № 914/1877/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду згідно зі ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 24 червня 2026 року.

Головуючий суддя Манюк П.Т.

Суддя Прядко О.В.

Суддя Рим Т.Я.