ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/1405/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №913020160206 від 26.12.2025;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплатити ОСОБА_1 з 19.12.2025 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», зарахувавши у стаж державної служби роботу на посадах в органах державної податкової служби з 08.10.1993 до 15.01.2014, та з урахуванням складових заробітної плати, наведених в довідках №189-13-01-10-21 від 19.12.2025 та №190-13-01-10-21 від 19.12.2025.
Позов мотивує тим, що з 22.09.2014 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV). 19.12.2025 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою №9506 про переведення з пенсії за віком на пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII «Про державну службу» (далі – Закон №3723-XII). До заяви позивачем додано довідки про складові заробітної плати державного службовця №189-13-01-10-21 та №190-13-01-10-21 від 19.12.2025, видані комісією з ліквідації Головного управління ДПС у Львівській області. За принципом екстериторіальності розгляд заяви передано Головному управлінню Пенсійного фонду України в Одеській області, яке рішенням №913020160206 від 26.12.2025 відмовило позивачу у переведенні на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» з підстав відсутності у нього необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Позивач вважає таке рішення протиправним, оскільки безперервно з 08.10.1993 до 15.01.2014 працював в органах державної податкової служби України на посадах, віднесених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.09.1997 №503-р до 6 і 7 категорій посад державних службовців, 29.04.1994 прийняв присягу державного службовця, 15.01.2014 йому присвоєно 13 ранг державного службовця. На дату звернення досяг 62-річного віку, мав страховий стаж понад 35 років та станом на 01.05.2016 – більше 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Просить позов задовольнити повністю.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив. На обґрунтування своїх заперечень вказав, що згідно з підп.17 п.3 ст.3 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (далі – Закон №889-VIII) дія цього Закону не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання. Згідно зі ст.343 Податкового кодексу України та ст.15 Закону України від 04.12.1990 №509-XII «Про державну податкову службу в Україні», якщо посадовим особам контролюючих органів присвоюються спеціальні звання, такі посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби. Період перебування посадових осіб в органах податкової служби, в період перебування на яких їм присвоєні персональні чи спеціальні звання, не зараховується до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229 з 01.05.2016 втратив чинність Порядок обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283. Згідно записів трудової книжки позивач працював в органах Податкової служби України з 08.10.1993 по 15.01.2014, наявний запис про прийняття присяги державного службовця 29.04.1994, відомості про присвоєння рангу державного службовця після прийняття присяги відсутні, протягом роботи позивачу присвоювалися персональні звання «Інспектор податкової служби» різних рангів. У зв`язку з цим вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області правомірно відмовлено позивачу у переведенні на пенсію за Законом України «Про державну службу». Просить у задоволенні позову відмовити.
Від третьої особи, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, надійшли пояснення щодо позову, в яких посилається на те, що дії Управління є правомірними та таким, що ґрунтуються на Конституції, законах України та роз`яснювальних листах Пенсійного фонду України.
Ухвалою судді від 02.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням клопотання позивача справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 22.09.2014, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 від 02.10.2014.
Дослідженням записів у трудових книжках судом встановлено, що позивач у період з 08.10.1993 до 15.01.2014 безперервно працював в органах державної податкової служби України на таких посадах:
- з 08.10.1993 до 10.11.1995 – у Державній податковій інспекції по Дрогобицькому району;
- з 05.12.1995 до 25.11.1996 – у Державній податковій інспекції по м.Бориславу;
- з 26.11.1996 до 10.03.1998 – у Державній податковій адміністрації у м.Бориславі;
- з 11.03.1998 до 04.07.2002 – у Державній податковій інспекції у м.Бориславі;
- з 05.07.2002 до 06.04.2006 – у Дрогобицькій об`єднаній державній податковій інспекції Львівської області;
- з 07.04.2006 до 31.05.2012 – у Державній податковій інспекції у м.Бориславі Львівської області;
- з 01.06.2012 до 14.05.2013 – у Дрогобицькій об`єднаній державній податковій інспекції Львівської області ДПС;
- з 15.05.2013 до 15.01.2014 – у Дрогобицькій об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області.
Окрім того, у трудовій книжці позивача містяться такі записи: 29.04.1994 – прийняв присягу державного службовця; у період роботи в органах податкової служби позивачу присвоювалися персональні (спеціальні) звання «Інспектор податкової служби» відповідних рангів; на підставі наказу №42-С від 31.12.2014 позивачу 15.01.2014 присвоєно 13 ранг державного службовця.
19.12.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою №9506 про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону №3723-XII. До заяви додано довідку про складові заробітної плати для державного службовця №189-13-01-10-21 від 19.12.2025 (форма 4) та довідку про інші складові заробітної плати №190-13-01-10-21 від 19.12.2025 (форма 6), видані комісією з ліквідації Головного управління ДПС у Львівській області.
За принципом екстериторіальності заяву позивача та додані документи розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.
За результатами розгляду заяви та поданих позивачем документів відповідачем, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, прийнято рішення №913020160206 від 26.12.2025, яким відмовлено позивачу у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Підставою відмови вказано відсутність необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України станом на 01.05.2016. У рішенні зазначено, що згідно записів трудової книжки позивач працював в органах Податкової служби України з 08.10.1993 по 15.01.2014, наявний запис про прийняття присяги державного службовця 29.04.1994, відомості про присвоєння рангу державного службовця після прийняття присяги відсутні; протягом роботи позивачу присвоювалися персональні звання «Інспектор податкової служби» різних рангів.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV).
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення в Україні базується на Конституції України, складається з основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Умови пенсійного забезпечення державних службовців у період до 01.05.2016 визначалися Законом України від 16.12.1993 №3723-XII «Про державну службу» (далі – Закон №3723-XII).
Згідно ч.1 ст.37 Закону №3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року – страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, – у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року – страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
До 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу») право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку та мали передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01.05.2016 правове регулювання спірних правовідносин зазнало змін.
Зокрема, відповідно до ст.90 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (далі – Закон №889-VIII), пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно з п.2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон №3723-XII, крім ст.37, що застосовується до осіб, зазначених у п.10 і 12 цього розділу.
Відповідно до п.10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
За приписами п.12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-XII в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Таким чином, зазначеними положеннями Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-XII, але за певної додаткової умови – у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
При цьому обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-XII після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 згаданого Закону і п.10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Отже, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом №889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-XII лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII та мають передбачені ч.1 ст.37 Закону №3723-XII вік та страховий стаж.
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у рішенні Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 04.04.2018 у зразковій справі №822/524/18 та у постановах від 26.06.2018 у справі №676/4235/17, від 10.04.2019 у справі №607/2474/17.
Суд встановив, що позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV.
За результатами розгляду заяви позивача про переведення з пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV на пенсію за віком відповідно до Закону №3723-XII відповідачем, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, прийнято рішення №913020160206 від 26.12.2025, яким відмовлено позивачу у переведенні на інший вид пенсії, мотивуючи тим, що періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, у період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не враховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.
Згідно записів трудової книжки позивач у період з 08.10.1993 до 15.01.2014 працював на різних посадах в органах державної податкової служби.
Частиною 1 ст.25 Закону №3723-XII визначено класифікацію посад державних службовців, основними критеріями якої є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу.
Відповідно до ч.2 цієї ж статті установлено сім категорій посад державних службовців.
Поряд з тим, ч.3 ст.25 Закону №3723-XII обумовлено, що віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, а також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.09.1997 №503-р «Про віднесення посад працівників місцевих державних податкових адміністрацій до відповідних категорій посад державних службовців» посади працівників державних податкових адміністрацій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і державних податкових інспекцій у районах, містах, районах у містах віднесено до відповідних категорій посад державних службовців.
Крім того, ч.17 ст.37 Закону №3723-XII визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (діяв до набрання чинності Законом №889-VIII), яким визначено посади і ранги, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби (далі – Порядок №283).
Згідно з п.2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), серед іншого, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органі
Відповідно до п.4 Порядку №283 документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.
За змістом п.5 Порядку №283 обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.
Порядок №283 втратив чинність 01.05.2016 у зв`язку із затвердженням постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229 нового Порядку обчислення стажу державної служби (далі – Порядок №229).
Суд враховує, що Верховним Судом України раніше уже сформульовано правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 08.10.2013 (справа №21-275а13) виснував, що аналіз положень ст.37 Закону №3723-XII, Закону України від 04.12.1990 №509-XII «Про державну податкову службу в Україні» дає підстави для висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-XII.
Крім того, відповідно до ст.344 Податкового кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.
Статтею 343 Податкового кодексу України передбачено, що посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються, зокрема, такі спеціальні звання: інспектор податкової служби I рангу; інспектор податкової служби II рангу; інспектор податкової служби III рангу.
Отже, законодавством, яке діяло в період роботи (служби) позивача та яке діє на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-XII.
Вказане підтверджується також положенням п.7 ч.2 ст.46 Закону №889-VIII, згідно з яким до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.
Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII встановлено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Ці положення знайшли своє повторення у п.4, 6 Порядку №229.
Таким чином, і Порядком №283, чинним до 01.05.2016, і діючим Порядком №229, передбачено зарахування до стажу державної служби часу перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.
З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд приходить висновку, що посадові особи податкових органів, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».
Аналогічний підхід застосування означених норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 03.07.2018 у справі №586/965/16-а та від 18.03.2021 у справі №500/5183/17.
Суд відхиляє доводи відповідача із посиланням на підп.17 п.3 ст.3 Закону №889-VIII про непоширення дії цього Закону на осіб, яким присвоюються спеціальні звання, адже право позивача на пенсію за віком ґрунтується на ст.37 Закону №3723-XII, що збережена в дії стосовно осіб, зазначених у п.10 і 12 розділу XI Закону №889-VIII. Більше того, статус позивача саме як державного службовця підтверджується записом у трудовій книжці про прийняття 29.04.1994 присяги державного службовця та наказом про присвоєння 13 рангу державного службовця.
Оскільки на час звернення до відповідача із заявою про перехід на пенсію державного службовця позивач досяг 62-річного віку, встановленого ст.37 Закону №3723-XII, на день набрання чинності Законом №889-VIII мав більш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, та мав необхідний страховий стаж (понад 35 років), суд приходить висновку, що позивач набув право на призначення пенсії відповідно до положень Закону №3723-XII та п.10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII.
А тому суд вважає, що спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №913020160206 від 26.12.2025 про відмову позивачу у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо вимог зобов`язального характеру.
Питання щодо порядку переведення (переходу) з одного виду пенсії на інший та питання призначення пенсії неодноразово було проаналізовано у постанові Верховного Суду України від 31.03.2015 у справі №21-612а14, постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №317/4184/16-а, від 17.05.2019 у справі №511/777/17, від 11.07.2019 у справі №264/6292/16-а, від 10.10.2019 у справі №520/7533/17, від 13.02.2020 у справі №263/3478/17, від 17.07.2020 у справі №335/13894/16-а, в яких суди дійшли висновку, що, якщо особа отримувала пенсію на підставі одного закону та виявила бажання перейти на пенсію за іншим законом, зазначені правовідносини слід розцінювати як нове призначення пенсії. У іншому ж випадку, якщо такий перехід відбувся в рамках одного закону – Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вказані правовідносини є переведенням на пенсію в рамках одного закону.
Станом на дату виникнення спірних правовідносин позивач отримує пенсію за віком, яка йому обчислюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому позивач має право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-XII.
Правовідносини щодо переходу позивача із пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію державного службовця за Законом України від 16.12.1993 №3723-XII «Про державну службу» розцінюються відповідно до положень чинного законодавства та усталеної судової практики як призначення нового виду пенсії.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2025 у справі №380/19908/24.
Частиною 3 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Згідно з ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04.09.2021 у справі №320/5007/20, від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 та від 22.06.2023 у справі №480/4288/21.
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії державного службовця, виходив з того, що у нього відсутній спеціальний стаж державної служби.
Разом з тим, відповідачем, як органом, що призначає пенсії, не вимагалось дооформлення поданих позивачем документів для призначення пенсії, у тому числі заяви про призначення пенсії, чи подання додаткових документів.
Тобто позивачем, як суб`єктом звернення, було дотримано всіх визначених законом умов для призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-XII та п.10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII.
Відповідно до п.4 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622 (далі – Порядок №622), пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права.
Враховуючи вищенаведене та те, що позивачем виконано всі умови, визначені Законами України «Про державну службу», в силу вимог ст.5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою ефективного захисту його порушених прав, слід зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону №3723-XII, п.10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, а саме з 19.12.2025.
Водночас суд враховує, що згідно з п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
У цій справі для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, рішенням якого відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії державного службовця.
Тож дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу вказаного виду пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за його заявою від 19.12.2025, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 08.02.2024 у справі №500/1216/23 та від 09.07.2024 у справі №240/16372/23, які в силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються судом під час вирішення цього спору.
Щодо вимог позивача про призначення пенсії з урахуванням складових заробітної плати, наведених у довідках №189-13-01-10-21 від 19.12.2025 та №190-13-01-10-21 від 19.12.2025, виданих комісією з ліквідації Головного управління ДПС у Львівській області, суд враховує, що відповідно до абз.2 ч.1 ст.37 Закону №3723-XII та п.4 Порядку №622 пенсія особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, призначається у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі. Складові такої заробітної плати визначено у наданих позивачем довідках.
Разом з тим, призначення позивачу цього виду пенсії відповідач ще не здійснив та, відповідно, оцінку вказаним довідкам ще не надав. Судовому ж захисту, відповідно до положень ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягають лише порушені права та інтереси особи. Водночас захист права на майбутнє законодавством не передбачений. А тому суд вважає, що зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх передчасністю. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №560/8328/22.
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.
Щодо судового збору, то відповідно до вимог ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України такий відшкодовується позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 134, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №913020160206 від 26.12.2025 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (місцезнаходження: вул.Канатна, 83, м.Одеса, 65012; код ЄДРПОУ 20987385) зарахувати ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до стажу державної служби періоди його роботи на посадах в органах державної податкової служби, а саме з 08.10.1993 до 15.01.2014 (включно), згідно записів трудових книжок.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (місцезнаходження: вул.Канатна, 83, м.Одеса, 65012; код ЄДРПОУ 20987385) призначити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII «Про державну службу», п.10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу», з 19.12.2025.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (місцезнаходження: вул.Канатна, 83, м.Одеса, 65012; код ЄДРПОУ 20987385) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.