ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1294/26 Справа № 201/12368/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк А.А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нестеченко Дмитро Сергійович, на рішення Соборного районного суду м.Дніпра від 10 вересня 2025 року, у складі судді Антонюка А.А. по справі № 201/12368/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — орган опіки та піклування управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, – 

ВСТАНОВИЛА: 

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася через суд із позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , визначивши третьою особою орган опіки та піклування управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, на предмет визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , обґрунтовуючи це тим, що вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року розірваний. У шлюбі сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з лютого 2022 року разом із позивачем виїхали до Німеччини, де і проживають станом на тепер. Влітку 2024 року між сторонами виник конфлікт, що стало підставою для подання цього позову. Позивач зазначає, що відповідач з 2022 року не заперечував проти поживання сина із матір`ю за кордоном, він постійно має можливість спілкування з ним, проводити час разом як в Німеччині, так і в Україні на канікулах. Однак у серпні 2024 року, забравши сина для проведення з ним часу в Україні, відповідач відмовився повертати його до Німеччини, заявив про проживання сина разом із ним. Позивач наголошує, що в добровільному порядку з відповідачем не вдалось дійти згоди про місце проживання дитини, що вкрай негативно відобразилось на психологічному стані сина та що є підставою для захисту порушених прав як її, так і дитини, по суду.
Рішенням Соборного районного суду м.Дніпра від 10 вересня 2025 року ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки і піклування управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, відмовлено (а.с.166-169).
Рішення суду мотивовано тим, що, встановивши факт того, що дитина фактично проживає разом із матір`ю в Німеччині, суд першої інстанції, керуючись висновком органу опіки та піклування про недоцільність визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, вважав позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними доказами. 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 у жовтні 2025 року через свого представника — адвоката Нестеченка Д.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції як норм матеріального, так і процесуального права, невірно встановленими фактичними обставинами справи та неповне з`ясування таких обставин, що призвело до помилкового висновку суду. Скаржник наголосила, що суд першої інстанції зазначив про те, що фактично зараз відповідач наразі самостійно виховує та доглядає їх малолітню дитину, яка перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, тоді як відповідачем дійсно визнано факт перебування дитини разом із матір`ю у Німеччині. Також зазначено, що позивач заперечує проти постійного проживання дитини разом із батьком, вважає, що дитина має проживати тільки з нею, при цьому сама вона не працює, не утримує свою дитину, відповідач самостійно забезпечує свого сина усім необхідним, що не відповідає дійсності. Крім того судом першої інстанції зазначено, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав створення відповідачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, що буде відповідати найкращим її інтересам, натомість скаржник відзначає, що усі сторони судової справи визнали факт проживання дитини разом із матір`ю в Німеччині, де дитина перебуває на утриманні матері. Скаржник наголосила, що рішення суду першої інстанції суперечить положенням ст. 141,157,160,161 Сімейного кодексу України, Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також судовій практиці, що склалась при розгляді справ цієї категорії (а.с.175-186).
ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду скасувати із задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, виходячи з наступних підстав.
Так, колегією суддів з наданого у копії рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року про розірвання шлюбу встановлено, що позивач з відповідачем з 21 листопада 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі та з лютого 2022 року разом не мешкають, шлюбні відносини припинені. У шлюбі сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.29-32).
У відповідності до Витягів з Реєстру територіальної громади, сформованих у мобільному додатку ДП “Дія”, ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_3 , 2015 року народження, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14,16).З наданих письмових доказів з офіційним перекладом на українську мову, завіреного нотаріально, встановлено, що позивач та неповнолітній син фактично проживають у Німеччині.
Згідно висновку Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування, від 02 квітня 2025 року №5/6-50 “Про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ” встановлено, що починаючи з 2023 року ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю в Німеччині, відвідує громадську початкову школу Рершуле в Німеччині. Обстежити умови проживання дитини та з`ясувати думку дитини спеціалістами управління-служби у справах дітей не виявилось можливим. Також встановлено, що до управління-служби не надходили заяви чи скарги щодо спору про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 в телефонному режимі повідомив, що між батьками немає спору щодо визначення місця проживання сина, зв`язок з ОСОБА_5 підтримую в телефонному режимі. При цьому, чоловік на запрошення до адміністрації не реагував, до квартири, в якій проживає, доступу не надав. При засіданні комісії було здійснено дзвінок матері дитини, яка повідомила, що у кожного з батьків дитини вже є нові сім`ї, дитина проживає разом із нею у Німеччині. Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради вважала за недоцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.110-112).
За відомостями, що містяться у наданому листі Управління у справах молоді Загальні соціальні послуги від 21 травня 2025 року, з офіційним перекладом на українську мову, засвідченим нотаріально (а.с.125-128), встановлено, що 20 вересня 2024 року надійшло повідомлення з поліції про інцидент у школі, де навчається ОСОБА_4 . ОСОБА_6 про те, що батько ОСОБА_7 з`явився в школі без попередження і хотів забрати сина. ОСОБА_8 зателефонувала до поліції і попросила допомоги. У батька дитину вилучили. З`ясувалось, що виник конфлікт з матір`ю ОСОБА_7 у батька дитини щодо проживання дитини в Україні, при цьому мати ОСОБА_7 повідомила, що не хоче перешкоджати дитині у спілкуванні із батьком. Однак, це повинно бути чітко регламентовано. 
Домашній візит до родини ОСОБА_9 відбувся 21 травня 2025 року. Була проведена особиста бесіда з ОСОБА_5 . ОСОБА_4 має власну кімнату, пристосовано для дитини. ОСОБА_4 пояснив, що ходить до 3-го класу початкової школи в Хюстені, грає в теніс, активно займається у футбольному клубі та любить плавати. У школі з`явилось кілька друзів. Його найбільше бажання жити з мамою у Хюстені та він дуже радий, що в нього з`явились братик та сестричка.
Побачення з батьком все ще є вадливими для нього, він хотів би проводити час разом із батьком, але не в Україні через війну.
За висновками Управління, з професійної точки зору, в інтересах дитини необхідно знайти відповідний механізм контактів між ОСОБА_5 та його батьком.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції не врахував фактичних обставин, не навів правової оцінки наведеним вище письмовим доказам.
Доводи скаржника щодо суперечливих встановлених судом першої інстанції обставин знайшли своє підтвердження, з чим погоджується і колегія суддів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
У статті 5 Конвенції ООН про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок наголошено на необхідності вжиття заходів щодо зміни соціальних та культурних моделей поведінки чоловіків і жінок для досягнення викоренення забобонів, звичаїв та всіх інших проявів, що ґрунтуються на ідеї неповноцінності чи зверхності однієї із статей або стереотипності ролі чоловіків і жінок, а також визначення загальної відповідальності чоловіків і жінок за виховання та розвиток своїх дітей за умови, що в усіх випадках інтереси дітей мають перевагу.
У статті 5 Закону України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків» визначено, що державна політика щодо забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків спрямована, зокрема, на утвердження ґендерної рівності; недопущення дискримінації за ознакою статі; забезпечення рівної участі жінок і чоловіків у прийнятті суспільно важливих рішень; забезпечення рівних можливостей жінкам і чоловікам щодо поєднання професійних та сімейних обов`язків; підтримку сім`ї, формування відповідального материнства і батьківства; виховання і пропаганду серед населення України культури ґендерної рівності, поширення просвітницької діяльності у цій сфері; захист суспільства від інформації, спрямованої на дискримінацію за ознакою статі.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Виходячи зі змісту частини шостої статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 161 СК України).
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
У пункті 67 Загального коментаря № 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
У Резолюції «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька» від 02 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2).
Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4).
Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Спільне батьківство слід сприймати як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному, воно сприяє покращенню співпраці між батьками та зменшенню ризику потенційних суперечок, оскільки така модель вільна від тягаря переможець-переможений.
У § 49 рішення «Zaunegger v. GERMANY» (заява № 22028/04 від 03 грудня 2009 року) Європейський суд з прав людини підкреслив, що різниця у поводженні є дискримінаційною для цілей статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо вона не має об`єктивного та розумного виправдання, тобто якщо вона не переслідує законної мети або якщо немає розумного зв`язку, пропорційності між використаними засобами та поставленою метою. Рішення щодо надання опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини, а у випадку конфлікту між батьками ці питання мають ретельно досліджуватися національними судами (§ 61). У цій справі ЄСПЛ визнав, що батько, який на національному рівні вимагав і не отримав спільного опіки щодо доньки, зазнав дискримінації.
Колегією суддів встановлено, що дитина сторін має прихильність до обох батьків, а рівне спілкування та взяття участі у вихованні дитини буде відповідати її комфортному зростанню та розвитку.
Колегія суддів відзначає, що згідно вимог ч.1 ст. 161 СК України спір вирішується не з приводу встановлення адреси місця знаходження дитини, а з приводу проживання дитини з одним із батьків, які є вільними у виборі місця проживання та пересуванні в силу ст. 33 Конституції України, ч.ч.1, 6 ст. 29 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та можуть мати одночасно кілька місць проживання (ч.6 ст. 29 ЦК України).
В даному випадку між сторонами наявний спір про місце проживання дитини з одним із батьків, за обставин невизнання інших складових проживання з позивачем ОСОБА_1 .
Однак, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти проживання сина разом із матір`ю в Німеччині, наполягаючи на відсутності перешкод з боку позивача у спілкуванні з сином та їх побаченнях.
Позивач зі своєї сторони зазначила, що не має на меті перешкоджати батьку та сину підтримувати тісний зв`язок.
Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.
Згідно зі ст. ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Судом першої інстанції не встановлено жодних виняткових обставин, які б надавали можливість припускатись, що неповнолітня дитина має бути розлучена з матір`ю, як і не наведено жодного мотиву щодо постійного проживання дитини разом із батьком, враховуючи фактичне проживання дитини в Німеччині разом із матір`ю, що є суперечливим між собою та таким, що не відповідає дійсності.
Колегія суддів відзначає, що найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин у сукупності, а тому колегія суддів доходить висновку, що, враховуючи думку дитини, що висловлена у наданих письмових документах Німеччини, найбільш інтересам неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде відповідати визначення його місця проживання разом із матір`ю, що не впливатиме на взаємини дитини з батьком, оскільки не позбавляє його прав і не звільняє від виконання батьківських обов`язків. 
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 , зважаючи на те, що у матері дитини створені всі умови для виховання і розвитку сина, а також прихильність дитини до матері та створеного між ними спільного побуту і взаємовідносин, захист і безпеку дитини під час воєнного стану на території України, збереження стабільності в оточенні дитини за місцем її проживання на території Німеччини, школу, друзів, а також бажання самої дитини проживати разом із матір`ю, підтримуючи також зв`язок із батьком, що буде відповідати найкращим інтересам дитини сторін.
З урахуванням порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України.
Разом з цим, враховуючи результат перегляду рішення суду першої інстанції, задоволення вимог апеляційної скарги та положення ст. 141 ЦПК України, належить вирішити питання розподілу судових витрат у справі, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову у розмірі 1211,20 грн, та за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нестеченко Дмитро Сергійович  — задовольнити.
Рішення Соборного районного суду м.Дніпра від 10 вересня 2025 року —  скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — орган опіки та піклування управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини — задовольнити.
Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем її проживання чи перебування. 
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір за подання позову у розмірі 1211,20 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “21” квітня 2026 року.
Повний текст постанови складено “29” квітня 2026 року.

Головуючий:          В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна